#ЯНеБоюсьСказати
Настя Мельниченко

Настя Мельниченко народилася у 1984 роцi в Киевi. Громадська дiячка, в минулому журналiстка, мама двох синiв – Ярослава i Северина.

У липнi 2016 року мережу Інтернет пiдiрвала потужна акцiя #ЯНеБоюсьСказати, в якiй тисячi жiнок i чоловiкiв розповiли своi iсторii. Це були дуже сильнi i важкi iсторii – iсторii про насильство. Ця акцiя прогримiла не лише в Украiнi, але й за ii межами. Тодi ж почалися розмови про те, що робити, аби не допустити такоi кiлькостi насильства в свiтi. Настя Мельниченко, iнiцiаторка акцii, вирiшила написати книжку, в якiй розповiсти пiдлiткам про те, як не допустити сексуальне насильство зi свого боку, а також як поводитися i до кого звертатися, коли насильство вже сталося.

Настя Мельниченко

#ЯНеБоюсьСказати

Найвiдвертiша книжка для пiдлiткiв

Передмова

Є речi, до яких неможливо бути готовою. Коли тебе в переповненому транспортi вперше мацае хтось дорослий. Коли десь у колi родичiв хтось iз сiм’i виявляе набридливо-тiлесну увагу. Ця книжка та ii голос – Настя Мельниченко – може дозволити тобi пiдготуватися до таких жахливих «уперше». Або ж усвiдомити, як пощастило, що фiзичне чи психологiчне насильство оминуло тебе.

Одного разу пiд час обговорення вистави «Бути знизу», яку показуе «Дикий театр», один з глядачiв закинув командi акторiв i режисерцi, що спектакль звинувачуе чоловiкiв у насильствi проти жiнок. Так, текст вистави зосереджений навколо обговорення невдалих побачень, сексуальних досвiдiв i пережитих випадкiв насильства. Як у кiно «О чем говорят мужчины», але про правду, де е i смiшне, i болюче, i свiтле, i таке, про що хотiлось би забути. А в осердi лежить запитання про суб’ектнiсть i жiнки, i чоловiка. На ту ремарку глядача, котрому було неприемно дивитися виставу про згвалтованих жiнок, я зауважила, що понад 90 % випадкiв сексуального насильства – це насильство чоловiкiв супроти жiнок. «Але я за все свое життя не згвалтував жодноi жiнки», – зауважив глядач. Ну, молодець.

Що не так iз суспiльством i з етикою ставлення одне до одного, якщо в ньому стае можливим вихваляння тим, що ти не чинив насильства проти iншого (чи iншоi)?

У топ-3 найбiльш загрожених прав i свобод в Украiнi фiгурують «базовi права особистостi». Це право на життя та iншi фундаментальнi природнi, тобто вродженi, права. Майже 78 % опитаних громадян називають найважливiшим правом людини саме право на життя. Попри це, близько третини опитаних готовi обмежувати права людей iз «певними полiтичними поглядами» (30,2 %), наркозалежних (39,8 %), ромiв (36,4 %), геiв, лесбiйок i трансгендерiв (27,3 %). Принаймнi, саме такi данi бачимо в дослiдженнi, яке провiв Фонд «Демократичнi iнiцiативи» iменi Ілька Кучерiва. Вiдчуваете суперечнiсть? Цiннiсть життя, цiннiсть власного життя зокрема, але готовнiсть обмежити життя iнших людей. Хто дае таке право? Нiхто.

Права людини – понад усе.

Ця книжка е темою для медитацii, роздумiв. Вона не дасть готових вiдповiдей i варiантiв поведiнки у випадку насильства. Але читання дозволить уперше задуматися про низку речей, про якi в школах i в родинах не надто часто говорять. Дуже важливим, на мою думку, може стати висновок про потребу солiдарностi, сестринства та побратимства.

Насильство менш можливе в умовах безпечного простору. Легше шукати захисту, коли знаеш, що тобi напевно допоможуть. Можливо, ви бачили в Інтернетi вiдео, що час вiд часу стають популярними та «вiрусними», про те, як одна дiвчина допомагае iншiй вiдчепитись вiд агресивного чоловiка чи хлопця. Таку допомогу можна надавати одне одному незалежно вiд статi чи вiку. І, звичайно, мова тут iде не лише про випадки насильства, але i про довiру в суспiльствi загалом. Якщо тобi страшно звернутися по допомогу до незнайомоi людини, – то чому? Можливо, через страх, що хтось чужий скористаеться твоею безраднiстю.

Не бiйся. І думай про силу безсилих. У наших руках багато сили. Сила сказати «нi». Сила не робити шкоди. Сила допомогти тим, хто потребуе допомоги.

Ірина Славiнська

Про що ця книжка?

Привiт! Мене звати Настя, я уже доросла жiнка, але колись я була, як i ти, пiдлiтком.

Якось я iшла вулицею, тримаючи по пакету з фруктами у кожнiй руцi. Менi було 13, я милувалася червневим сонцем на стiнах будинкiв моеi рiдноi вулицi. Аж раптом незнайомий дядько налетiв на мене, схопив мiж нiг i аж трохи пiдняв на руцi. Потiм вiдпустив i пiшов далi. Цей випадок закарбувався в моiй пам’ятi. Ця незнайома людина грубо порушила моi кордони, брутально обмацала мене i зникла. Я не знала, як на це реагувати, я взагалi нiколи не очiкувала вiд дорослих такоi поведiнки. Дорослi завжди до того здавалися безпечними i привiтними людьми, тими, хто захищае мене. Нiхто не розповiв менi, що це не завжди так i щось подiбне, як на тiй вулицi, може статися.

Пишучи цю книжку, я зрозумiла, що це буде найвiдвертiша книжка для пiдлiткiв з безлiчi усiх, що коли-небудь видавалися в Украiнi. Бо е дуже багато речей, про якi нам

у дитинствi не розповiдають. І коли щось подiбне з нами трапляеться – ми виявляемося геть не готовими до цього. У нас нема в головi нiякого певного «плану дiй» – що робити у тому чи iншому випадку? З нами майже не говорять про секс, i, що найприкрiше, – не говорять про насильство. Але вiд цього його не стае менше! І мое завдання, як уже дорослоi людини, пiдготувати вас до того, що таке, на жаль, бувае.

Спецiально для цiеi книжки я попросила дорослих жiнок i чоловiкiв прислати менi своi реальнi пiдлiтковi iсторii про секс та сексуальнi домагання. У багатьох iз них е спiльна риса: коли «щось таке» починало вiдбуватися, пiдлiтки не розумiли, що з ними роблять. І, вiдповiдно, не могли придумати, як реагувати. Авжеж, нiхто у школi не розповiдае нам, «що робити, коли дорослий дядько мацае тебе мiж нiг!».

Тож сьогоднi я говоритиму з тобою про те, про що дорослi зазвичай з дiтьми не говорять. Нi вдома, нi в школi. Я думаю, що багато дорослих скаже: «Ох, ця Настя, навiщо вона розповiдае нашим дiтям про таке?!» А ще думаю, що чимало навiть зненавидять мене. А може, й закидають при зустрiчi яйцями чи гнилими помiдорами.

Ця книжка про дуже серйознi речi. Серйознi – не означае нуднi, не турбуйся. Серйознi – це такi, над якими треба замислитися. Якi треба наче пропустити крiзь себе i сприйняти.

Ця книжка про таке страшне явище, як насильство.

Напевно, пiд словом «насильство» ти уявляеш картинку з кривавим лупцюванням одне одного по обличчю – достоту, як у бойовику. Так, це насильство. І його легко побачити та розпiзнати. Але е ще невидиме насильство, таке, про яке не говорять уголос. Бо це буцiмто непристойно.

Насильство – це коли надлюдиною вчиняються дii без ii згоди, якi е неприпустимими для цiеi людини.

Ми поговоримо про те, яким бувае насильство. Ми поговоримо про те, як розрiзнити насильство i як не чинити насильство над iншими.

Ми поговоримо про секс. Який вiн бувае i яким вiн мае бути.

Ми поговоримо про те, як допомогти людям, якi постраждали вiд сексуального насильства.

Ми поговоримо про особистi кордони людини, про згоду й умiння казати та приймати «Нi». Ми поговоримо про мiфи, якi iснують довкола сексу та сексуального насильства.

Я маю одразу попередити: хоч я пишу i для дiвчаток, i для хлопчикiв, проте перiодично тобi буде здаватися, що я говорю лише про дiвчаток. І що гвалтiвники – це саме чоловiки. Таке враження складаеться тому, що у бiльшостi випадкiв вiд насильства потерпають саме дiвчатка i жiнки, а гвалтiвниками стають саме чоловiки. Якщо уявити, що ми зiбрали разом 100 людей, якi зазнали сексуального насильства, то з них 9 будуть чоловiки i аж 91 – жiнки.

У майже всiх тих iсторiях, якi менi прислали чоловiки, гвалтiвниками над ними виступали теж чоловiки. Я нi в якому разi не кажу, що жiнки не чинять насильства взагалi. Жiнки зазвичай фiзично слабшi за чоловiкiв, однак часто виступають мастаками в iншому рiзновидi насильства – вони насилують психологiчно, як то кажуть, «викручують мiзки» (хоча й чоловiки це роблять аж бiгом, повiр!). Я кажу про те, що у бiльшостi випадкiв сексуальне насильство вчиняеться чоловiками. На жаль, це так.

У цiй книжцi дуже багато iсторiй, розказаних рiзними людьми, про те, як вони зазнавали сексуального насильства i домагань у вiцi 9 – 17 рокiв. Цi люди подiлилися з тобою своiми iсторiями, аби ти зрозумiла (зрозумiв), що ти не одна (не один). Багато хто розповiдав свою iсторiю вперше у своему життi. І я насправдi страшенно вдячна цим людям за iхню хоробрiсть розповiсти про свiй досвiд.

Це дуже серйозна книжка, i я переконана, що вона допоможе тобi знайти багато вiдповiдей на твоi запитання.

Частина перша

Перш нiж вивалити на тебе все

Моя найкраща подруга втратила цноту у 18 рокiв.

У неi був чудовий «перший раз», iз гарним ельфоподiбним хлопчиком, старшим од нас на пару рокiв. Вона тодi саме переiхала в окреме вiд батькiв житло й упивалася повною свободою самостiйного життя. До того часу вона нi разу не зустрiчалася з хлопцями, якщо не вважати «муток» довжиною в один-два тижнi iз хлопцями з дитячих таборiв. Але у школi моя подруга була геть «непопулярною», i хлопцi не лише не зважали на неi, але й цькували як могли. Тож до хлопцiв вона ставилася досить насторожено, аж поки у 18 рокiв не познайомилася на базi вiдпочинку iз невеликою компанiею, серед яких був i «ii» Ельф. Їi так вразило тодi, що е нормальнi хлопцi, що вона миттево почала вiдчувати потяг до хлопця з цiеi компанii. Через деякий час помiж молодими людьми мусило щось виникнути. Ельф саме розстався зi своею дiвчиною, а тут нагодилася вона, вся така зацiкавлена у своему вiдкриттi «нормальних» хлопцiв.

З Ельфом вони два тижнi провели у лiжку, i за цей час вiн устиг вилетiти з iнституту, в якому вчився, а подруга геть закинула пiдготовку до вступних iспитiв. Але це було прекрасно! З яким же захватом вона розповiдала нам про свiй перший раз, про нiжнiсть i чуйнiсть свого партнера, його увагу до неi i турботу! Потiм вiн повернув

я до своеi дiвчини, лишивши iй по собi гарнi спогади та довiру до чоловiкiв. А головне – готовнiсть будувати з ними стосунки.

Для мене ii пригода у 18 назавжди стала iдеальним «першим разом», а Ельф – iдеальним «першим чоловiком».

Зазвичай сексом називають проникнення статевих органiв однiеi людини до статевих органiв iншоi людини. Хоча насправдi секс е значно-значно ширшим i геть не обмежуеться «пiськами».

Люди, якi одне з одним займаються сексом, називаються сексуальними партнерами, або просто партнерами.

Дорослi займаються сексом з багатьох причин. Перш за все – секс робить нас щасливими. Часто секс стае продовженням любовi мiж двома людьми, вiн стае вираженням глибокоi довiри до iншоi людини i душевного вiдкриття одне одному. Прекрасне вiдчуття злиття з iншим – ось що вiн дае.

Інодi дорослi займаються сексом, аби скинути напруження. Наприклад, напруження на роботi.

Секс бувае дуже рiзним: мiж чоловiком i жiнкою, мiж жiнкою i жiнкою, мiж чоловiком i чоловiком. У будь-якому разi, хороший секс дае обом партнерам вiдчуття еднання i радостi.

І менi трохи навiть прикро, що у цiй книжцi я говоритиму не про те, наскiльки прекрасний секс. А про секс з точки зору насильницьких дiй (адже книжка про насильство, пам’ятаеш?). Тому навiть у роздiлi про секс я постiйно згадуватиму про насильство. І може, навiть налякаю тебе. Але секс, у якому присутне насильство – це не нормальний секс. Це взагалi не секс, це власне i е насильство. А нормальний секс – то такий, який я описала на початку, розповiдаючи тобi про «iдеальний перший раз».

Тож у цiй книжцi я постараюся показати тобi, чому сексуальне насильство – це не секс.

Секс

А тепер поговорiмо про секс.

Ти, напевно, вже достатньо знаеш про секс – вiд друзiв, батькiв, з кiно чи книжок.

Або може так бути, що ти майже нiчого не знаеш про секс. У будь-якому разi у цiй книжцi ми будемо багато про нього говорити.

Я дiзналася про секс у першому класi вiд однокласницi Катi Орловоi. Вона, нiяково хихикаючи, склала пальцi однiеi руки у кiльце, просунула туди палець другоi i сказала: «Секс – це ось так».

Я одразу ж понесла цi «знання» до мами, але поки переповiдала iй, «що таке секс», мене накрило вiдчуття страшенного сорому. Не знаю, чому, але вiдчуття сорому накривало мене щоразу, коли я говорила з мамою про секс.

Нам справдi соромно говорити з дорослими про секс. Знаеш, доки я збирала iсторii для цiеi книжки, то виявила, що бiльшiсть дiтей, якi зазнавали неприемних сексуальних зазiхань, не розповiдали батькам про це – саме через сором.

Коли менi було 13 рокiв, я пiшла у школу моделей, i там був викладач. Вiн показував нам красиву ходу i, коли вирiвнював менi спину, а я сутулилась, завжди мацав мене за груди. Мене це дуже знiчувало, але я не знала, що i як сказати, бо було дуже соромно! Ще вiн полюбляв зазирати в жiночу роздягальню: щойно ми роздягалися до трусикiв, як одразу йому було потрiбно сказати «щось важливе». Пiсля чергового такого заглядання i мацання в той же день я перестала туди ходити.

Дiтей (та й дорослих) часто паралiзуе сором. Саме вiн не дае нам нормально поговорити про секс iз тими, хто на ньому знаеться. Вирiшити для себе якiсь питання. Розiбратися, що е нормальним, а що нi. Поговорити про це, подiлитися. Розiбратися з засобами контрацепцii, iз циклами, спробами чогось нового.

Я хочу сказати на весь голос: Секс – це не Соромно!!!

Соромно – це коли чиниш погано iншим людям. Соромно красти, ображати слабших, обманювати заради власноi вигоди, обмацувати iнших людей без iхньоi на те згоди. Якщо ж секс приносить задоволення усiм учасникам процесу – то чому ми маемо цього соромитися? Ми ж не робимо нiчого лихого!

Насправдi, соромитися сексу – це не бiльше, анiж традицiя, звичка. Ранiше сексу не соромилися – це було частиною нормального плину життя. Корiвки, кiзоньки, котики спарювалися задля потомства, так само робили i люди, якi були частиною природи. На спецiальних святах молодь могла практикувати сексуальнi втiхи. Але це було ще в дохристиянськi часи, тобто дуже-дуже давно. Ще до Киiвськоi Русi! Потiм традицii проiснували ще певний час, доки Церква не почала строго засуджувати дошлюбнi статевi зносини. Нам твердили, що секс – це брудно i соромно, нашi тiла – це щось мерзенне, бо головне в людинi – це душа.

Людина мала концентруватися на чистотi душi, i не покладатися на бажання тiла. Сексуальний потяг видавався ганебним i страшним, бо людина не могла його контролювати. Адже, якщо ти хлопчик, ти не можеш примусити свого перчика не пiднiматись на гарну дiвчинку. Вiн наче мае свiй власний «розум», чи, може, у нього вселився «диявол»? Уявляете, як страшно? Звiсно, всi прояви сексуальностi i тiлесностi почали вважатися чистою грiховнiстю! Їх почали душити i забороняти. Секс став лише необхiднiстю – для продовження роду, i якби вiд сексу не народжувалися дiти, то, гадаю, його б викоренили взагалi.

Мiж тим, до останнього часу в Украiнi зберiгалося свято Купайла, яке мало вiдго

iн тих давнiх дiйств, де молодь пiзнавала одне одного i любилася – молодiжнi iгрища, хороводи, танцi.

Як бачиш, нас привчили соромитися сексу i своiх статевих органiв. Якщо подумати, то груди, пiхва, член – вони такi ж самi частини нашого тiла, як рука чи нога. Ти соромишся руки чи ноги? Нi. Але чомусь ми змушенi ховати статевi органи, бо цi частини тiла пов’язанi з сексом. А нам сказали, що секс – це соромно.

Саме через сором люди, якi пережили прикрi зазiхання чи, не дай бог, насильство, замикаються в собi, замiсть того, аби подiлитися з iншими людьми i змусити соромитися того, хто чинить над ними насильство. Уявiть собi: людинi погано i тяжко, але вона не може полегшити свiй бiль, довiрившись комусь. Через сором!

Чого це мае соромитися та або той, над ким таке чинять? Ви вчиняете щось ганебне? – Нi! Нехай провалиться крiзь землю вiд ганьби той, хто це робить!

Але ця традицiя – соромитися сексу – теж змiниться з часом. Згадай: ранiше вкрай еротичним i непристойним було побачити оголену жiночу нiжку трохи вище ступнi, а зараз на багатьох европейських пляжах засмагати без верху купальника е цiлком нормальним. І це на звичайних, не на нудистських (тобто таких, де усi засмагають голяка) пляжах!

Тому давай домовимося: те, що ти робиш, i воно не приносить шкоди iншим людям – не може бути стидким!

Навiщо люди займаються сексом?

Я не буду розповiдати тобi про те, з якого вiку треба займатися сексом, i що зараз ним займатися не можна, бо ти ще пiдлiток. Насправдi наше тiло у пiдлiтковому вiцi (точнiше, з ДЕЯКОГО пiдлiткового вiку) готове до сексу. Інша рiч – що до цього не готовий наш розум. Хоч тiло i дозрiвае у певному вiцi, але внутрiшньо ми будемо готовi до сексу значно пiзнiше за тiло. Проте ця книжка мае трошки iншу задачу, нiж теревенi на тему, коли можна займатися сексом. Тож сьогоднi ми говоритимемо не як i коли займатися сексом, а для чого?

Отже, навiщо люди займаються сексом?

Дуже довго вважалося, що чи не едине, для чого iснуе секс, – це продовження роду. Тобто для заплiднення жiнки. Є люди, якi й досi так вважають. Може, навiть у твоiй родинi побутуе така думка. Але е ще одна функцiя сексу, завдяки якiй ним так полюбляе займатися весь свiт: секс передовсiм приносить задоволення.

І це те, на чому я хотiла зупинитися окремо.

Секс мае приносити задоволення

Ти можеш мати будь-якi статевi зносини, i вони будуть вважатися нормальними i ненасильницькими доти, доки ти отримуеш вiд цього задоволення i доки таке задоволення отримуе твiй партнер (партнерка).

Мiй вiтчим приходив до мене вночi. Вiн заставляв мене пестити його член. Вiн казав: давай роби це, я знаю, тобi це подобаеться.

Як гадаеш, чи справдi подобалося цiй дiвчинцi пестити член вiтчима?

Займаючись сексом, постав собi запитання (дуже бажано – пiсля, але i в процесi теж можна, головне – не вголос):

– Чи менi це справдi подобаеться? Чи я змушую себе думати, що менi це подобаеться? Адже всi кажуть, що менi це мае подобатися!

– Чи менi це справдi подобаеться, чи це мiй партнер твердить, що менi це подобаеться?

– Чи я займаюся сексом, бо менi це в кайф, чи тому, що хочу усiм довести, яка я доросла/дорослий?

– Чи я займаюся сексом, бо мене вiд нього «пре», чи тому, що так роблять усi, i займатися сексом вважаеться «крутим»?

Якщо тобi справдi це подобаеться – вперед, роби те, що робиш. Якщо ж це партнер тобi каже, що тобi подобаеться – тодi варто одразу сказати: нi, насправдi тобi це НЕ подобаеться. Якщо секс за взаемною згодою – запропонувати разом знайти те, що саме тобi буде подобатися. Адже секс – це не лише проникнення чоловiчих статевих органiв до жiночих статевих органiв. Варiантiв сексу може бути багато: оральний секс (пестощi ротом), мастурбацiя (коли сама чи сам собi приносиш задоволення), пестощi, поцiлунки. Я знаю дiвчину, яка досягала оргазму лише вiд поцiлункiв! Уявляеш, як iй пощастило?!

Вiдповiдно, якщо хтось торкаеться твоiх статевих органiв чи змушуе торкатися до своiх (мацае, цiлуе) – це теж секс.

Секс – це не лише проникнення члена до пiхви

Пам’ятай: коли секс вiдбуваеться не за твоею згодою, або тебе переконують у тому, що тобi це подобаеться i ти цього хочеш, але НАСПРАВДІ тобi цього НЕ хочеться – такий секс е насильницьким i його одразу треба припинити. У сексi надзвичайно важливою е ЗГОДА.

Інодi люди вирiшують «вивчати секс» за допомогою порнографii (тобто фiльмiв, де знято справжнiй секс мiж акторами). Це значно простiше зробити, нiж поговорити з кимось дорослим, наприклад. Але ти маеш розумiти, що мiж справжнiм сексом i порнографiею прiрва така ж велика, як мiж шедевром живопису i дитячою розмальовкою. Порнографiя стала дуже поширеною i легкодоступною, на жаль. Вона виконуе певну свою роль, допомагаючи людям, котрi не мають наразi сексуального партнера i фантазii, здобути сексуальну розрядку. Але те, що ми бачимо, не е реальнiстю. Порнографiя зазвичай показуе досить жорсткий i навiть жорстокий секс, у якому чоловiк буквально

силуе до цього жiнку. При цьому акторки вдають, наче iм це подобаеться, i вони отримують вiд цього задоволення.

Що вiдбуваеться пiсля переглядiв таких фiльмiв? Чоловiкам починае здаватися, що жiнки хочуть, аби з ними поводилися грубо, i мрiють про насильницький секс. І коли партнерка просить не поводитися грубо, насправдi вона просто соромиться сказати, що хоче грубощiв. А жiнки, в свою чергу, очiкують вiд чоловiкiв таких самих розмiрiв, як показано в порнографii. Вони дуже дивуються, що в украiнських чоловiкiв члени маленькi. Адже мають бути великi! – бо таке показували в кiно! Насправдi середнiй розмiр члена – 13,5 см, а зовсiм не 19–23 см, як у порнографii.

У реальностi бiль i приниження не приносять задоволення. І вивчати секс лiпше разом iз партнером, разом iз вивченням його чи ii тiла, крок за кроком розширюючи межi. І робити треба лише те, на що партнер чи партнерка згоднi. Порнографiя – дуже кепський посiбник iз сексу.

У порнографii секс показано як «завоювання» одного партнера iншим. Дуже часто таке уявлення переноситься i на життя. Юнаки починають змагатися, хто бiльше дiвчат зможе затягнути в лiжко, i секс стае наче «прапором» чиеiсь перемоги. Є переможець, а е переможена. Вiдповiдно, для iнiцiатора сексу важливiше буде «отримати приз» (тобто секс i дiвчину), а не дати партнерцi задоволення. В юнацькому вiцi секс обертаеться на змагання, гонку. А в цьому мало чуйностi i розумiння.

Насправдi, секс краще розглядати, як музику. Музичний твiр, який програють двое. І досягнення задоволення – то той момент, коли музика грае, а ноти складаються у гармонiю. Секс – це не битва. Секс – це музика. Музика, створена двома.

Згода

У минулому роздiлi ми зачепили таке слово, як «згода». Гадаю, ти знаеш його значення: згода – це коли ти робиш щось добровiльно, без примусу

У будь-яких стосунках, зокрема i сексуальних, згода дуже важлива. Власне, це е основною умовою будь-якого сексу. Так, я сказала – будь-якого. Навiть такого, який вважаеться «збоченим». Але погодься: чи може секс бути «збоченим», якщо усi учасники процесу погоджуються на це й отримують вiд цього задоволення?

Якщо ти цiлуеш дiвчину чи хочеш перейти до чогось серйознiшого – переконайся, що вона згодна. Для цього можна спитати: «Ти не проти?» або дослухатися до ii реакцii на твоi дii. Якщо дiвчина говорить: «Нi, не треба!» – зупинися. Серйозно спитай: «Ти певна, що не хочеш цього?» Якщо вона пiдтвердить свое «нi» – вiдступи. Пiзнiше ви зможете обговорити ii вiдмову. Вона розповiсть, чому не хоче, своi побоювання чи переконання. У будь-якому разi ти маеш почути сказане тобi «нi». Це показуе твою повагу до партнерки i виставляе тебе чуйною i хорошою людиною. Якщо партнерка мовчить чи вiдвертаеться – не користуйся формулою: «Мовчанка означае згоду». Можливо, дiвчина соромиться вiдмовити тобi чи боiться тебе втратити. Згода мае завжди висловлюватися чiтко й однозначно.

Щодо дiвчат, то нам часто навiть у голову не приходить, що можна сказати «нi».

Колись нас iз моею дванадцятирiчною донькою запросили в турецьку лазню – хаммам. Донька запротестувала, iй така баня здавалася зовсiм незвичною (у турецьких банях часто роблять масаж, причому чоловiки). Але наша подруга, американка Донна, сказала вражаюче просту рiч: «Наташо, ти завжди можеш сказати «нi», якщо тобi не сподобаеться». Це рiшення шокувало мене своею простотою. Менi навiть на думку не спало, що можна просто сказати «нi» замiсть того, щоб терпiти!

Ця жiнка права: як часто нам на гадку не спадае просто сказати «нi»?

Існуе такий жарт, що жiноче «нi» означае «може бути». Цей жарт наробив дуже багато бiди жiнкам, бо нашi вiдмови не сприймаються серйозно. Тож про що варто пам’ятати?

• Якщо ти дiвчина – не кокетуй зi словом «нi». «Нi» говориться тодi, коли ти впевнена, що хочеш вiдмовити. Якщо ж ти кажеш «нi», аби тебе впрошували i вмовляли, – не роби цього.

• Якщо ти хлопець, то поважай «нi» дiвчини. «Нi» означае «нi». Якщо сумнiваешся, що дiвчина саме це мала на увазi – уточни. Але не будь настирливим.

Взагалi, лише пряма, чiтко i з готовнiстю виражена згода означае однозначне «так». Якщо дiвчина мовчить чи вiдводить погляд – це не згода.

Сказати «нi» насправдi не так уже й просто. Часто ми боiмося сказати «нi», бо можемо втратити кохану людину (вiдмовивши у близькостi), подрузi (вiдмовивши у проханнi, яке ми не хочемо виконувати), родичам. Але е дуже простий метод.

Якщо сказати «нi» дуже важко, говори «Я подумаю». Така вiдповiдь покаже небайдужiсть до прохача, а також дасть тобi час розкласти у головi все по поличках.

Особистi кордони

У психологii (науцi, яка вивчае нашi думки, почуття i поведiнку людини) iснуе таке поняття, як особистi кордони. Особистi кордони – це уявнi лiнii, перетин яких спричиняе нам незручностi. Ти ж напевно помiчала (помiчав), що iнодi люди пiдходять до нас надто близько, i нам стае якось незручно? Хочеться вiдгородитися, вiдсторонитися або навiть втекти.

Ми пi

пускаемо людей тим ближче, чим рiднiшою е людина. Вiд ворога чи незнайомця тримаемося подалi, з друзями можемо говорити на вiдстанi витягнутоi руки або трохи далi. З коханим кордони стираються, нам хочеться буквально злитися з ним.

Держави пiклуються про свою територiальну цiлiснiсть, i нiхто не може без дозволу порушити кордон. Згадай, як складно перетнути кордон, якщо ти iдеш за межi Украiни! Прикордонникiв навчають захищати кордон, i перетнути цю лiнiю може лише людина, яка мае на це право (наприклад, вiзу).

Наша задача подiбна до завдання прикордонникiв – навчитися оберiгати нашi особистi кордони вiд вторгнення чужинцiв.

Якими бувають особистi кордони i чи у всiх вони е?

Фiзичнi кордони

Перш за все, е фiзичнi кордони. Вони обмежуються нашим тiлом. Здавалося б, так легко зрозумiти, де цi кордони пролягають. Але е люди, котрi не вiдчувають фiзичних кордонiв, або ж не бачать чи не поважають кордонiв iнших людей.

Ярославу 9 рокiв. Вiн бiжить по супермаркету, пробiгае повз дiвчинку його вiку i просто на ходу торкаеться на мить ii руки, аби роздивитися, що вона тримае.

Ярослав не вiдчувае кордонiв iнших людей. Вiн часто товчеться по тiлу батькiв, завдаючи болю, а показуючи якусь рiч – тицяе ii просто в обличчя. Вiн не зумисне це робить, вiн усього лише не вiдчувае кордонiв. Але всiх така поведiнка безмежно дратуе.

Бувае, дорослi поважають кордони одне одного, але не поважають кордонiв своiх дiтей.

Наприклад, багато кому неприемнi доторки стороннiх людей. Якщо твоi далекi родичi, яких ти не знаеш, змушують тебе цiлувати iх у щiчку чи обiймати, а тобi це неприемно – це порушення твоiх кордонiв. Не бiйся здатися нечемою, скажи: «Нi!»

Замислись: чи приемнi тобi дотики iнших людей? Можливо, лише близьких i рiдних? Можливо, нiяких? Проаналiзуй своi вiдчуття щодо контактiв з iншими людьми. Як далеко мае стояти людина при розмовi, аби тобi було комфортно? Чи може вона брати тебе за руку, обiймати, цiлувати?

Я особисто взагалi не люблю дотикiв. Коли мене пробують обiйняти чи поцiлувати в щiчку, я просто сахаюся i виглядаю трохи як дикунка. Але моi друзi з розумiнням ставляться до цього i просто тримаються вiд мене на вiддалi.

Коли я була маленька, до нас у гостi часто приiжджав мiй двоюрiдний дядько. З самого малку вiн полюбляв садовити мене на колiна i цiлувати в губи. Менi було це огидно, але я нiчого не могла зробити, бо це видавалося менi неправильним – заперечувати родичу. Але коли менi було 12 рокiв, я категорично вiдмовилася цiлуватися в губи i сiдати на колiна. Дядько назвав мене нечемною, але менi бiльше не доводилося терпiти цi тортури. Я вiдстояла своi кордони.

Непрошенi ляскання по сiдничцi, щипання, мацання, доторки до колiна, цiлування – дуже поширена практика порушення фiзичних кордонiв людини. Завжди зупиняй дii, якi тобi неприемнi!

Дорослi часто починають цьомати немовлят i не помiчають, що немовлята згодом стануть дорослими людьми, якi мають свою думку щодо поцiлункiв. Чомусь через «замовчування» вважаеться, що дiтям i пiдлiткам поцiлунки приемнi. Але це не завжди так…

Коли менi було 14 рокiв, я любила ходити до церкви. Моя родина не дуже вiруюча, тому в цьому планi тиску вiд них не було. Я вiдвiдувала меси, тому що менi було приемно молитися пiд чарiвну органну музику. Пiзнiше зi мною познайомилася лiтня жiнка М., яка, як потiм виявилося, колись була сусiдкою моеi бабусi. Власне, я iй настiльки сподобалася, що вона почала насаджувати менi християнство. Оскiльки панi М. вiдвiдувала словацькi служби, то i мене просила ходити на словацькi, а не на украiнськi. Словацька мова менi подобалась, тому я не заперечувала. Вона почала дарувати менi рiзнi релiгiйнi книжки та буклети i завжди телефонувала, якщо мене не було на службi. Хоча я вдячна iй за позитивнi моменти (вона навчила мене читати словацькою та трохи розмовляти), я до останнього не сприймала негативних (адже у мене було враження, що панi М. – справжня християнка i погано впливати на мене не може).

Виявляеться, що може.

На жаль, у неi досить нещасне життя: вона вдова, у неi немае внукiв, а син – з особливими потребами. Моя бабуся завжди розмовляла з нею по телефону про мене i радо пiдтримувала те, що панi М. почала вважати мене своею внучкою, посланою iй самим Богом. З одного боку – це прекрасно, що людина захоплюеться мною, пiдтримуе та турбуеться про мене. З iншого – це почуття не було взаемним, i для мене вона ще досi залишаеться чужою та незнайомою людиною. Моя бабця навiть зараз просить мене дзвонити до панi М. з ввiчливостi та жалiсливостi. Останнього разу влiтку (менi зараз 20 рокiв) я пiшла на зустрiч з нею, адже моя бабуся попросила мене зробити таку послугу для «самотньоi жiнки». Саме тодi я усвiдомила, що дii панi М. непомiтно переходять певнi межi стосункiв мiж дiтьми та незнайомцями. Власне, за шiсть рокiв нам так i не вдалося стати ближчими. Їi нав’язливiсть, торкання моiх плечей проти мого бажання, доторки до рук та певнi очiкування, якi я мала виправдати, ук

пi з iншими моiми особистими переживаннями, з часом вiдвернули мене вiд церкви.

Я сказала своiй бабусi про те, що менi не зовсiм приемно бути з цiею жiнкою, i що я не хочу вважати ii своею бабусею, бо я не сприймаю ii як таку. Власне, панi М. нiколи не запрошувала мене на чай разом з моею бабцею, або вона нiколи не питалася, чим я ще цiкавлюся, крiм Бога, тому вважати ii «моею бабусеюз церкви» не було зовсiм доречно. Можливо, у неi були своi причини на це (я знову намагаюся ii виправдати). Однак моя бабуся радила боротися з собою, бо ця жiнка i так «покалiчена життям» i у неi бiльше «нiкого, крiм [мене]», немае. Тиснучи на моi почуття провини, жалiсливостi та спiвчуття, моя бабуся сама штовхала мене в незручнi ситуацii, якi складалися з панi М. Вона почала мене «цiлувати в щiчку», що було абсолютно неприемно i навiть вiдразливо. Хоча навiть якби вона запитала мого дозволу це зробити, я не знаю, чи вдалося б менi iй вiдмовити. Все ж таки моя бабця провела хорошу виховну роботу зi мною щодо адекватного сприймання дiй лiтнiх людей, якими б неприемними вони не були. Я не маю на метi показати, що пiзнiше панi М. могла б вийти за межi «цiлування в щiчку», але сам факт того, що навiть моя власна бабуся свiдомо заохочувала мене допускати подiбнi ситуацii, вже свiдчить, що у нашому суспiльствi щось не так.

Якщо ми вже домовляемося, що ти вiдстоюеш своi кордони вiд стороннiх зазiхань, то давай домовимося, що i сама/ сам собi цього не дозволятимеш. Тож так само не дозволяй собi ляскати когось по сiдницi чи доторкатися, навiть якщо це поширена практика у твоiй компанii. Твоiм друзям знадобиться ще кiлька рокiв, аби навчитися коректноi поведiнки, а ти будеш знати усе вже зараз!

Особистi кордони можуть стосуватися не лише твого тiла. Це також простiр, який тебе оточуе, i в якому тобi комфортно.

Коли твоi батьки без дозволу вриваються у твою кiмнату i перевiряють iсторiю твого браузера – вони порушують твоi кордони. Коли твiй хлопець чи дiвчина перевiряе твiй телефон – це теж порушення кордонiв.

Але iншi люди часто i не здогадуються, що перетинають кордон. Давай позначимо кордон чiткою лiнiею!

Тому:

• Чiтко означ близьким, якi твоi кордони не мають бути порушенi (наприклад, скажи батькам, що хочеш, аби вони стукали перед входом до твоеi кiмнати). Якщо батьки не погоджуються – це теж е форма психологiчного насилля. Скажи, що для тебе е неприйнятним читання особистого листування або перегляд iсторii дзвiнкiв. Може, батьки чи дорослi, партнер чи друг просто не знають про iснування у тебе цих кордонiв.

• Поважай кордони iнших людей: не бери речей без дозволу, не читай чужi щоденники i листи.

Духовнi кордони

Ще е духовнi кордони. Це те, у що ти вiриш, твоi переконання, твiй свiтогляд.

Дуже важливо умiти тримати духовнi кордони. Триматися того, у що ти вiриш. Цiнностi i переконання – це наш орiентир у життi. Що би з нами не вiдбувалося, ми завжди можемо звiритися зi своiми цiнностями: чи вiдповiдае те, що я роблю, тому, у що я вiрю? Наприклад, якщо нашою цiннiстю е гiднiсть iншоi людини, то ми не будемо добиватися нашоi мети, принижуючи iнших.

Ми збираемо своi життевi цiнностi впродовж життя, немов складаемо по цеглинцi високу стiну. Це те, що робить нас – нами. І саме вони мають визначати нашу поведiнку i наш вибiр у життi, а не стороннi втручання.

Якщо ти вiриш у те, що мусиш зберегти цноту до весiлля – тримай цi кордони! Це твоi переконання, твiй життевий досвiд, i хай там що тобi не розповiдають, що ти несучасна, геть вiдстала вiд життя – тримай кордон.

Якщо ти вiриш у вiльне кохання – тримай i цей кордон! Тебе звинуватять у розпустi, назвуть «зiпсованою» – тримай цей кордон. Нiхто не вправi казати, якою (чи яким) ти маеш бути. Доти, доки твоi дii не шкодять iншим людям i не порушують чужих кордонiв – ти можеш бути собою!

З вiком нашi переконання можуть мiнятися, але дуже важливо розрiзняти те, у що вiриш ти, i те, чого вiд тебе хочуть батьки чи друзi.

Це дуже важка тема, бо всi ми хочемо подобатися i бути прийнятими до гурту. В давнину одним з найстрашнiших покарань для злочинця було вигнання з мiста. Можливо, тобi теж знайомi цi гидотнi вiдчуття, коли тебе не сприймае клас чи компанiя «крутих» дiвчат – хлопцiв. Саме тому ми пiдлаштовуемо нашi переконання пiд такi, якi е «популярними» чи вважаються «правильними» нашими батьками, друзями, однокласниками. З часом дуже просто загубити межу мiж «це те, що менi хочеться» i «це те, чого вiд мене очiкують». Ох, це непроста задача! Особливо, якщо твоi переконання iдуть врозрiз iз переконаннями твого оточення!

Але хiба просто прикордонникам захищати кордони держави вiд вторгнення? Нi. Тому i тобi буде непросто. Але тримати духовнi кордони неабияк важливо. Це вберiгае вiд шкiдливих впливiв, манiпуляцiй (коли тебе змушують обманним шляхом робити те, чого ти не хочеш) i насильства.

Про насильство

Напевно, для мене це буде найскладнiший роздiл. І я маю попередити тебе, що читати це може бути неприемно,

боляче i травмуюче. Але як би нам не хотiлося вiрити у свiт рожевих понi та бiлих кошенят з гарними бантиками, як би нашi батьки не старалися якнайдовше утримати нас у безпечнiй бульбашцi i захистити вiд всього зла свiту, але реальнiсть така, що насильство е, i трапляеться воно, на жаль, частiше, нiж ми могли б собi уявити.

Отже, давай про це поговоримо.

Як я розповiдала ранiше, насильство – це будь-якi дii, що вчиняються проти твоеi волi i е тобi неприемними. В офiцiйному визначеннi мовиться про те, що насильство вчиняеться проти тих, хто е слабшим, хто не може чинити повноцiнний опiр. Наприклад, якщо дитину б’ють батьки, а дитина надто слабка фiзично, аби дати здачу, – це фiзичне насильство. Так само, якщо чоловiк б’е жiнку. Або жiнка б’е чоловiка, а вiн не може дати здачi, бо вихований так, що не мае права пiдняти руку на жiнку. Це все е фiзичне насильство.

Фiзичне насильство зручне тим, що його легко виявити. І е можливiсть це довести i покарати зловмисника.

Якщо вчитель знущаеться з тебе в школi, висмiюе перед усiм класом – це психологiчне насильство (адже ти не можеш рiвноцiнно виступити проти вчителя, зважаючи на твое становище у школi). Психологiчне насильство пiдступне тим, що воно не таке помiтне, як фiзичне. Багато хто взагалi не вважае це за насильство. Мiж тим, психологiчне насильство може зламати людину. Хоч фiзичноi шкоди начебто немае, але людину можна знищити. І це дуже страшно. І страшно зiзнатися, особливо чоловiкам. Бо сказати вголос, що твоя дружина чи дiвчина чинить психологiчне насильство – це в нашому свiтi рiвносильно визнати себе слабаком.

Психологiчне насильство небезпечне ще тим, що довести його майже неможливо. Жертву такого насильства часто вважають саму винною, що допустила таке. Мало того, коли психологiчне насильство чинять щодо дiтей, це навiть може сприйматися як частина виховання!

Якщо хтось, особливо дорослий, примушуе тебе до статевих стосункiв проти твоеi волi або переконавши тебе в тому, що ти цього хочеш, – це сексуальне насильство.

Давай поговоримо про сексуальне насильство детальнiше. Бо ця книжка, насправдi, саме про нього.

Сексуальне насильство i яке воно бувае

Чомусь вважаеться, що сексуальне насильство обов’язково включае в себе те, що ми називаемо «сексом», але iз застосуванням сили. Типова картинка насильства уявляеться так: хтось сильний валить дiвчину на землю, заламуе руки. Дiвчина кричить i вiдбиваеться, але iй грубою рукою затискають рота, здирають одяг i гвалтують…

Але це не так. Тобто так теж може бути, але це вже крайня форма прояву насильства.

Насправдi ж, сексуальним насильством е будь-якi неприемнi тобi дii, якi спрямованi на отримання власного сексуального задоволення проти твоеi волi.

Що це може бути?

Мацання

Дуже типова картинка, коли владний дорослий (тобто такий, що мае над тобою безпосередню владу, як-от директор чи вчитель, батько чи вiтчим) дозволяе собi, як то кажуть «розпустити руки». Зазвичай вiн настiльки поважний, i ця повага така непорушна в уявленнi iнших, що тобi просто не вiрять. Не вiрять, що така хороша людина, знаний фахiвець, заслужений дiяч, педагог з великоi П може дозволити собi розважатися мацанням дiвчат чи хлопчикiв у пiдсобках. Думають, що ти фантазуеш або просто брешеш. Наприклад, батьки героiнi iсторii, поданоi нижче, сказали дiвчинi, що вона «перебiльшуе».

Це був ректор нацiонального економiчного унiверситету. Навiть прiзвище можна знайти, бо вже покiйний, його ховали з почестями державного рiвня. 2001 рiк, лiто. Менi було 16. Заслужений дiд, вiдомий економiст, ректор Наргоспу науковець i дiяч. Я робила з ним iнтерв’ю для молодiжного проекту, де працювала. Пiсля iнтерв’ю спитала його, на який факультет вiн радить менi подати документи, бо батьки моi вважають, що за цим унiверситетом майбутне, а я саме закiнчувала школу. Я зацiпенiла, коли вiн залiз менi пiд блузку, притис i облапував у нього в кабiнетi – ця гидка, жирна стара жаба. Я мовчала i плакала, коли вийшла iз зацiпенiння i розвернулася до виходу з кабiнету. Вiн призначив, коли менi прийти в той його кабiнет – у суботу «подавати документи», коли нiкого нема на роботi. Тодi козловi було за 70.

Або ось така iсторiя, де викладач був настiльки поважний, що всi зважали лише на його статус, а не на те, як вiн регулярно домагався дiвчат-студенток:

Мiй унiверситет любить пишатися «елiтнiстю» i статусом, бити всiлякi рекорди i запрошувати викладачiв, про яких можна було б сказати «у нас викладае сам пан N!». Але чомусь мiй унiверситет зовсiм не турбуеться про те, як себе поводять цi викладачi зi студентками.

Я не знала, як реагувати на руки старого дiдугана-викладача пiд своею футболкою. Я не знала, як ще йому пояснити слова «будь ласка, припинiть» i «не треба», коли вiн лiз язиком менi у вухо. Я не знала, як ще дати зрозумiти, що менi не подобаються його руки у мене на шиi i те, як вiн пiдсiдае все ближче i ближче, коли я кажу, що менi треба додому, щоб вiн перестав, щ

нi, я не пiду з ним у його номер. Моi знайомi не знали, що вiдповiсти, коли вiн чатував на них бiля туалету i говорив, як вiн iх там уявляв.

Я не знала, що вiдповiсти старому сивому завiдувачу кафедри, коли вiн жартував про секс, вагiни i «хтивих студенток».

Моя подруга не знала, що вiдповiсти викладачу, коли вiн писав у соцiальнiй мережi i запрошував додому, «жалкуючи», що вона не мае хлопця з «тугими штанями». Вона не знала, що сказати йому на його вiдвертi залицяння, жарти про шпагат на заняттях фiзкультури i заниженi оцiнки пiсля того, як дала зрозумiти, що все це – зайве для викладача.

Ще часом бувае так, що люди просто не реагують на те, що вiдбуваеться. Навiть у людному мiсцi ми можемо лишитися наодинцi з насильником, i нам не допоможуть. Як ось у цiй iсторii:

Менi було близько 16 рокiв, я iхала в поiздi з Киева в Лисичанськ на нижнiй бiчнiй полицi. Вранцi я прокинулася i побачила, що коло мене на полицi сидить дивний дорослий чоловiк i розглядае мене. Вiн сказав, що коли я спала, у мене трохи задерлася майка i було видно живiт, i вiн чекав, коли я нарештi прокинусь. До розмови долучилися його друзi, якi iхали в купенавпроти. Вони ставили рiзнi питання про мое знання Киева та розхвалювали того дядька, що сидiв на моiй полицi. В один момент чоловiк, який сидiв навпроти, схопив мене за ноги i почав iх розсовувати. Другий загнав у куток i намагався поцiлувати. Був повний вагон людей. Я кричала, щоб вони мене не чiпали, але нiхто не реагував. Дiвчина, яка сидiла навпроти, дивилася на мене i мовчала, а чоловiк, що виходив з туалету, просто пройшов повз. Нарештi моя «чудова» компанiя вирiшила вийти покурити, залишивши одного «стежити за мною». Я сказала йому, що пiду здати постiльну бiлизну. Схопивши телефон i постiль, я побiгла в початок вагона, в перше купе. За iронiею долi, там був якраз той чоловiк, який виходив з туалету i нiяк не зреагував на те, що вiдбувалося. Побачивши мене, вiн повернувся до мене спиною на своiй верхнiй полицi. Я ридала i дзвонила мамi з розрядженого телефону, вона змогла викликати в мiй вагон мiлiцiонера. Я не могла говорити вiд слiз, коли зустрiла у вагонi цього мiлiцiонера, але вiн мене просто обiйшов i навiть не звернув уваги. Запитав у провiдника при менi, в чому справа, той сказав, що все «ок», пiсля чого мiлiцiонер пiшов… Речi своi менi все-таки вдалося забрати. Мама зустрiчала на вокзалi i намагалася знайти мiлiцiю, тому що мiй «наречений» виходив зi мною на однiй станцii, але мiлiцii там не було.

Доторки i тертя

Наприклад, коли у транспортi хтось лiзе тобi пiд спiдницю чи мацае за сiдницi, треться об тебе статевим членом – такi переслiдування завдають багато прикрощiв, i часом дiвчата починають уникати переповнених вагонiв метро.

До речi, у Мексицi в години пiк, коли вагони найбiльше переповненi, у поiздi видiляють пару вагонiв суто для жiнок. Полiцейськi ставлять кордони на платформi, де е вихiд до цих вагонiв, i жiнки, якi хочуть уникнути чоловiчоi компанii у тиснявi, проходять туди. Туди також пускають хлопчикiв до 14 рокiв.

Я сама iздила у таких вагонах – менi дуже сподобалося вiдчуття розслабленостi i можливiсть не напружуватися i не чекати нiякого зла вiд оточуючих. Саме у жiночих вагонах Мексики я вперше вiдчула, наскiльки насправдi напруженим е киiвське метро.

Колись ми з батьками вирушили на вiдпочинок на море. І там на екскурси iздили мiсцевими автобусами, маршрутками. Людей набивалось дуже багато, i було дуже спекотно. Батьки сiли на мiсця бiля водiя, там дiтей на руки не вiзьмеш. Було одне вiльне мiсце бiля дверей. Я сiла скраю, а молодший брат – ближче до вiкна. Був момент, коли незнайомий чоловiк терся об мене своiм пенiсом (добре, хоч у штанях). Я тодi не розумiла, що вiн робить i що це значить. Мама звернула на це увагу, а тато сказав пiдсунутись трохи ближче до брата. Але цi домагання не припинились, i цьому мужиковi нiчого не було за це. Менi було 14 рокiв. Батьки менi тодi нiчого не пояснили.

Саме явище називаеться «фроттеризм», а люди, якi його практикують, фроттеристи. Фроттеризм – це коли людина збуджуеться i отримуе сексуальну розрядку шляхом тертя статевими органами об iншу людину. Оскiльки найзручнiше це робити у транспортi, де люди стають близькими проти волi i зона комфортноi вiдстанi зминаеться натовпом, то фроттеристи полюють на жертв у години пiк у переповнених автобусах, тролейбусах чи метро.

Один американський комiк дуже гарно описав вiдчуття, яке, ймовiрно, переживають фроттеристи. Вiн розповiв про те, як умудряеться у переповненому транспортi лiктем вiдчути груди жiнки. Навiть якщо на ньому куртка, светр, сорочка, а на жiнцi куртка, светр, сорочка, його лiкоть «знае», коли торкаеться забороненоi частини тiла. Адже, каже вiн, доторк до жiночих грудей сплутати неможливо!

Певно, таке ж збудження вiдчувають фроттеристи, торкаючись сiдниць «обраницi». Вони збуджуються вiд однiеi думки про те, що ось прямо зараз вони труться об щось таке привабливе, i iм за це нiчого не буде. Інодi це

будження виливаеться в оргазм (сексуальну розрядку).

Фроттеристiв досить легко злякати, якщо почати голосно обурюватися з того, що вони роблять. Адже це е проникнення за межi твоiх фiзичних границь без твого дозволу! У такому випадку бiльшiсть фроттеристiв просто тiкають на найближчiй зупинцi. Хоча iнодi тiкати доводиться нам самим…

Менi було 9 рокiв. Була зима 1988–1989. Я iздив три рази на тиждень пiсля школи на репетицii хору. Їздив на метро сам – тодi це було нормою. Повертався назад якраз у годину пiк, близько сьомоi вечора. Взимку було вже темно в цей час. Одного разу, десь посерединi перегону мiж станцiями я вiдчув, наче щось шкребеться менi в ширiньку. Але у вагонi було тiсно, всi були притиснутi один до одного, i я не мiг подивитись, що воно таке. Передi мною стояв якийсь чоловiк i дивився поверх моеi голови у вiкно. Я вирiшив, що то вiн тримае у руцi якийсь пакет чи сумку i навiть сам не знае, об що воно там треться. Тож я намагався не зважати i просто дотерпiти до своеi станцii. На станцii люди почали виходити, i шкрябання припинилось, але коли нових пасажирiв знову набрався цiлий вагон, усе розпочалося знову. Я все ще думав, що то пакет. Аж ось на наступнiй станцii вийшло багато людей, я опустив очi додолу i побачив, що це рука того чоловiка, що стояв передi мною. Вiн майже розстебнув менi блискавку i намагавсязасунути пальцi менi в штани. Я подивився угору i побачив розчервонiле лице, очi з поволокою i масну усмiшку насолоди. Я дуже злякався i почав проштовхуватись крiзь натовп людей в iнший кiнець вагона. Вiн не пiшов за мною, але продовжував дивитись, посмiхаючись. Я вийшов на наступнiй станцii Здаеться, вiн залишився у потязi. Бiля будки мiлiцii я дочекався потяга в протилежний бiк, проiхав станцiю назад, потiм знову вперед, далi, нiж менi потрiбно було. Будь-що намагався «скинути хвiст», бо вiд моеi станцii до дому треба було йти темною вулицею, повз покинутий будмайданчик. Нарештi, наважився вийти з освiтленого метро i на одному подиховi добiг додому.

До речi, фроттеристами можуть бути як чоловiки, так i жiнки.

Інодi люди стають фроттеристами не тому, що е збоченцями, а тому, що лише так можуть торкнутися особи протилежноi статi.

Наприклад, у такiй краiнi, як Індiя, не прийнято мати статевi зносини до шлюбу. Попри те, що краiна дала свiту вiдому Камасутру, сама Індiя дуже i дуже затиснена у планi сексу. Індiйцi не можуть вiдкрито виявити почуття через доторки чи поцiлунки – цього нема в звичаях. Тому iхня сексуальнiсть теж нiби затиснена звичаями. Через це дуже багато туристок потерпають вiд фiзичного тертя в натовпi. І, можливо, внаслiдок цього в Індii найбiльша кiлькiсть згвалтувань у свiтi. Бо сексуальнiсть не можна затискати, люди мають бути вiльними у вираженнi своеi сексуальностi!

Тертя одне об одного часто практикують за взаемною згодою сексуальнi партнери, адже цей процес може бути дуже i дуже збудливим. І коли партнерам це подобаеться, тодi це не е насильством. Але коли це подобаеться лише однiй людинi, а друга на подiбнi практики не давала згоди – це i е насильство.

Шантаж

Це коли тобi погрожують оприлюднити певну iнформацiю або зробити щось, чого ти боiшся. І щоб спинити це, тобi пропонують погодитися на статевi зносини.

Що тут сказати? Я для себе давно вивела формулу: живи так, аби нiхто нiчим не мiг шантажувати! І це зовсiм не означае, що я живу праведним життям… Навпаки, я стараюся усе робити вiдкрито.

Сталося це, до речi, пiсля того, як мене двiчi пробували шантажувати.

Уперше хлопець грозився викласти моi оголенi фотографii у мережу – таким чином чекаючи, що я до нього повернуся. Вдруге iнший хлопець таким чином пробував менi помститися: погрожуючи викласти вiдео непристойного змiсту зi мною.

Звiсно, обидва рази я дуже цього боялася. Але потiм подумала: а чому я маю боятися? Що такого роблю я, що не роблять iншi? Нехай краще оточення знае про мене все!

І почала говорити. Вiдкрито говорити про геть усе. Я вiдкрито говорю про те, якими сексуальними практиками займаюся. Менi не соромно зiзнатися у своiх бажаннях. Отже я стала невразлива до шантажу. Є лиш одна рiч, яка може скомпрометувати мене. І я думала про те, як би реагувала, аби мене почали шантажувати нею. Але гадаю, що i в такому випадку чесно розповiла б про все назагал.

Окремим рiзновидом такого шантажу е секстинг. Секстинг – це коли у тебе обманним шляхом виманюють оголену фотографiю, а потiм нею ж шантажують. Або коли шлють своi оголенi фото. Дiвчата, мушу вас попередити: менi iнодi присилали фото свого члена в першi п’ять хвилин знайомства (притому, не питаючи, хочу я на це дивитися чи нi). Дiвчата i жiнки часто теж шлють своi оголенi фото (з метою, вочевидь, когось звабити). А ще часто починаеться грайливий шантаж, мовляв, я ж вислав тобi свое фото, тепер вишли ти менi свое.

Нещодавно менi написала одна жiнка. Вона питала поради, що робити: зловмисник змусив ii 12-рiчну племiнницю послати голе фото. Тепер вимагае прислати ще бiльш вiдверт

фото, iнакше оприлюднить попереднi фото так, що дiзнаються всi в класi!

Особисто я просто взяла собi це за правило: не слати оголених фоток. Якщо не слати оголених фоток, то немае чим шантажувати, правда ж? Як на мене, свое оголене тiло треба показувати близькiй i рiднiй людинi, а не незнайомцям в Інтернетi. І не дозволяти фотографувати себе оголеною та знiмати на вiдео. Бо все це може бути використано проти тебе. Навiть тi, хто зiзнаються в коханнi, в один момент можуть стати чужими…

Погладжування

Коли хтось гладить твою ногу чи руку, шию чи обличчя. У сексуальнiй практицi це називаеться «петтинг». В Украiнi ранiше петтинг називали «телесуванням». Але iнколи люди можуть собi дозволити «телесуватися» об нас без нашоi на те згоди. Наприклад, коли в потязi починають гладити тобi ногу. Це неприемно, i треба одразу визначити своi межi. Наприклад, сказати: «Будь ласка, не робiть цього». Або «Ви не маете права цього робити».

Соромитися геть немае чого: над тобою здiйснюють насильство. І навiть якщо нападник починае говорити, що нiчого такого не було, i ти сама (чи сам) це вигадала, то проковтни образу й обурення i продовжуй гнути свою лiнiю. Нiхто не мае права торкатися тебе без твоеi згоди! Скажи: «Це добре, що не мали на увазi нiчого такого. Але менi ваш дотик був неприемним. Тож бiльше не робiть так».

Коли менi було 12 рокiв, я пiшов до знайомоi дiвчинки мiнятися рибками. У неi були дуже гарнi рибки, i я пiшов мiняти рибку на рибку. Вдома у тiеi дiвчинки були двi ii подруги. Вони жартома кинули мене на диван, затиснули i почали мацати за рiзнi цiкавi мiсця. Вони робили це жартома, але менi з дитинства неприемнi доторки стороннiх людей, тому менi було неприемно. Я вирвався i втiк. Рибку так i не помiняв.

Демонстрацiя статевих органiв

Для початку давайте розберемося, що таке статевi органи?

Статевi органи (ще iх називають генiталii) – це тi органи, якi входять до статевоi системи, тобто беруть участь у народженнi або робленнi дiтей.

Статевi органи бувають зовнiшнi (тi, якi ми бачимо) i внутрiшнi (тi, якi схованi всерединi нашого тiла).

Статевi органи жiнок. Зовнiшнi: лобок (легке пiдвищення внизу живота, де росте волосся у дорослих жiнок), зовнiшнi та внутрiшнi статевi губи, пристiнок пiхви (вiдстань мiж малими статевими губами i «дiрочкою»), а також дiвоча плiва (вона ж вагiнальна корона) або ii залишки, i клiтор – пипочка, де сходяться зверху статевi губи.

Статевi органи чоловiкiв. Зовнiшнi: мошонка, статевий член (пенiс, прутень) i яечка.

Про внутрiшнi поки не будемо.

Людей, якi отримують сексуальне задоволення вiд демонстрацii своiх статевих органiв (наприклад, члена), називають складним словом «ексгiбiцiонiсти». Насправдi, iх заводить не процес показування статевих органiв, а емоцii глядачiв. Здивування i переляк тих, кому показують статевi органи, дае iм вiдчуття збудження i задоволення. Саме тому ексгiбiцiонiсти дуже часто обирають маленьких дiвчаток, адже тi звичайно лякаються i тiкають. Зазвичай дiвчатка до певного вiку не мають де побачити ерогований чоловiчий член (тобто такий, який налився кров’ю i стоiть), тому його вигляд iх може злякати. Нi, звiсно, я не хочу сказати, що чоловiчий статевий член страшний. Але коли ти щось бачиш уперше – воно дивуе i може настрашити. Якщо ж на демонстрацiю реагувати спокiйно або спробувати присоромити, то дядьки не отримують свого «кайфу» i тiкають.

Коли я була маленька, то такi «красенi» часто чатували на перехожих у парках. Якось у Ботанiчному саду дядько вискочив на мене з куща бузку – довкола його члена був обмотаний бант. Я була ще надто мала, аби зрозумiти, що вiдбуваеться. Але раптова поява дядька у незвичному виглядi i з опущеними штаньми шокувала мене, i я втекла.

А потiм один такий дядько з’явився передi мною, коли я вже була доросла: вiн перестрiв мене i подружку на однiй з гiр поблизу Андрiiвського узвозу. Я йому кажу насмiшкувато:

– Дядьку, а що ви ото робите?

А вiн так винувато знизуе плечима, махае рукою, i каже знiчено:

– Ее-ет!..

Ексгiбiцiонiзм е хворобою i поширений не лише серед чоловiкiв, але й серед жiнок. Якщо подумати, то цей вид насильства е вiдносно «безпечним» (якщо так можна сказати про насильство), але все одно неприемним – адже супроти нашоi волi нападник задовольняе себе сексуально.

Бувае, що статевi органи показують не лише хворi люди, але й цiлком здоровi. Як ось у цiй iсторii:

Бiля нашого дому в Челябiнську будували великий будинок пiд якийсь проектний iнститут. Будiвництво наближалося до завершення. Але ж це так захоплююче – бiгати порожнiми поверхами та гучними кiмнатами! Компанiя 8-9-рiчних дiвчат перелiзла через паркан i попрямувала до будiвлi. З будiвельноi пiдсобки вийшов чоловiк i закричав на нас. Дiвчатка кинулися до паркану, а я чомусь завмерла на мiсцi. Напевно, тому, що я була слухняною дiвчинкою i розумiла, що лазити по будiвництву недобре, i готова була понести заслужене покарання. Вiн узяв мене за руку i завiв у пiд

обку. Говорив тихо i спокiйно. Залишив стояти бiля дверей, а сам пройшов углиб, розстебнув штани i сказав: «Дивись, що у мене е». Вiн вийняв ЦЕ, схоже на недозрiлий баклажан, i запропонував взяти ЦЕ в руки. Я вже бачила ЦЕ ранiше, як воно стирчить з кущiв дитячого парку на Червономуполi – там на нас зазвичай чатували ексгiбiцiонiсти (про це слово я дiзналася набагато-набагато пiзнiше). Тут я зрозумiла, що ситуацiя виходить за рамки слухняностi, i дала драла. Про те, що було в пiдсобцi, я не розповiла навiть дiвчаткам. І на будiвництво бiльше не лазила нiколи. Менi пощастило: «мiй» гвалтiвник не був готовий до рiшучих дiй – вiн теж боявся. І заразив цим страхом мене.

Телефоннi дзвiнки нав’язливого сексуального характеру з погрозами

Телефонний дзвiнок може висмикнути у будь-який час, серед дня чи серед ночi. Людина на тому кiнцi слухавки важко дихае або починае розповiдати, що б вона зробила з тобою у сексуальному планi.

Мiй друг колись дав мiй номер чоловiковi, на 20 рокiв старшому за мене. Той чоловiк потiм мiг у будь-який час доби подзвонити i почати питати, яка на менi бiлизна… Було страшенно неприемно, досi згадую з огидою.

Такi дзвiнки не лише тримають у напрузi i дратують, але й можуть сумно скiнчитися для стосункiв (особливо, якщо твiй хлопець чи дiвчина ревнивi й у парi нема довiри).

Колись менi нав’язливо телефонував один залицяльник, чого зовсiм не розумiв мiй хлопець. Вiн рiзко реагував на моi бiдкання щодо того залицяльника, бо був переконаний, що я сама заохочую цi дзвiнки. Мовляв, аби я обматюкала разок залицяльника, вiн би припинив телефонувати. Але додзвонювачу було абсолютно байдуже на моi лайки i прохання не дзвонити. Зрештою, менi стало простiше вiдбрiхуватися, що менi телефонуе хтось iнший. Це було просто кошмаром, i я не знала, до кого звернутися iз цiею проблемою! Цi дзвiнки виглядали геть невинними, адже начебто нiчого «такого» не вiдбувалося, але завдали менi немало клопоту.

Сексуальнi домагання

Ще ми розрiзняемо таке явище, як сексуальнi домагання. Це коли людина виявляе небажану для тебе сексуальну увагу, i коли ти при цьому вiдчуваеш нiяковiсть чи тобi незручно i неприемно.

Соромiцький гумор та гумор про насильство

Якщо людина жартуе на сексуальнi теми або робить тобi сексуальнi пропозицii, i ти вiд цього нiяковiеш чи почуваешся «не в своiй тарiлцi» – це домагання. Багато хто знецiнюе нашi почуття, кажучи: «Тю, та це ж просто жарт! Ти що, гумору не розумiеш?». Дуже прикро опинитися в ситуацii, коли тебе вважають людиною без почуття гумору, правда ж?

Стривай-но… Хiба е смiшним той жарт, який неприемний? Менi здаеться, гумор мае смiшити, а не завдавати прикрощiв! Це важко, але скажи: «Я не хочу чути таких жартiв, вони менi не подобаються». Це важливо сказати, бо ми вчимося вiдстоювати своi кордони. Отже, хтось може почати говорити про тебе, як про людину без почуття гумору. Але я волiю думати про те, що це не я без гумору, а цей гумор – не смiшний!

Крiм того, гумор – це клей для закрiплення звичок i звичаiв реальностi, у якiй ми живемо. Дивися: ти чув (чула) колись анекдот про побиття мами? Правда ж, моторошно це читати? От i менi в головi не вкладаеться, що хтось може жартувати на такi неетичнi теми. Себто у нашiй реальностi не прийнято бити батькiв, ба бiльше – цi дii е табуйованими (тобто такими, якi категорично заборонено робити i навiть говорити про них не можна).

А от гумор про побиття жiнок чи про сексуальне насильство… О, такого гумору дуже багато! Наприклад: «У слабкого чоловiка завжди винна жiнка, у сильного – жiнка завжди покарана». Що поганого в цьому «жартi»? Погане – приховане в ньому повiдомлення: якщо ти сильний чоловiк, то твоя жiнка буде покарана.

Іспанськi вченi провели цiкаве дослiдження. Вони зiбрали двi групи хлопцiв-студентiв i читали iм… анекдоти. Першiй групi читали звичайнi анекдоти, а другiй – анекдоти, де жiнок принижували i знущалися. Пiсля цього студенти заповнили спецiальну анкету, яка дозволяла вимiряти iхне ставлення до насильства над жiнками. Друга група, яка слухала анекдоти про насильство, показала значно вищу терпимiсть до насильства над жiнками (тобто для них насильство стало бiльшою мiрою допустиме, нiж для першоi групи). А уявiть собi, що на таких анекдотах, де принижують жiнок, виростае цiле поколiння людей? Тож не дивно, що у нас насильство е «нормальною» практикою. І наше завдання – змiнити це. Насильство мае бути так само заборонене, як i побиття матерi.

Інодi ми робимо це самi

Часто ми самi не розумiемо, що чинимо сексуальне насильство чи домагання.

Колись я мандрувала з друзями по Карелii (це регiон Росiйськоi Федерацii), i ми з подружкою завели розмову про «наш перший раз». Нам конче треба було почути iсторii вiд наших попутникiв-хлопцiв про те, як вони вперше займалися сексом, i ми буквально домагались вiд них розповiдi про iхнi «першi рази»! На щастя, хлопцi чiтко визначили своi кордони, сказавши, що ця тема iм неприемна i говорити про це вони не

удуть. Тодi ми з подружкою почали розповiдати про своi сексуальнi пригоди, i це тривало пару годин. Уявляю, якими тортурами була ця поiздка для хлопцiв! По сутi, ми чинили насильство: у замкнутому просторi (машина), з якого не було куди подiтися (мандрiвка), ми кiлька годин говорили на неприемну для наших хлопцiв тему. Те, що це було насильство, я усвiдомила лише зараз, пишучи цю книжку…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить