Морозенко
Панас Мирний

ШЕДЕВРИ УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРИ #1
«Морозенко» Панаса Мирного – оповiдання про хлопчика, який у лютий мороз вiдправився до хрещеного батька посипати на Новий рiк, аби щось дiстати iстiвного для родини, i змерз***. Проблема селянськоi бiдноти гостро звучить у творi, перу автора належать й iншi оповiдання, зокрема, «Як ведеться, так i живеться», «Серед степiв» тощо.

Панас Мирний

МОРОЗЕНКО

I

– Спи, Пилипку, спи! Он чуеш, яке надворi схопилося! Гуркоче, гуде та вие… Розгулявся Морозенко! Нема спокою старому дiдузi: аж пищить усе, а вiн, немилосердий; давить… Знаеш Оленчиного Андрiйка? Вкусив бiдного за пальчик, аж ногтик побiлiв, пучка опухла. Тепер мати його i вовтузиться з ним: не знае, сердешна, яку йому пораду дати. Почне одтiрать – Андрiйко плаче: пальчик болить; давай хукати, одiгрiвати, а хлоп'я ще дужче займаеться… А все через те, що не слухав матерi. Мати казала йому: не ходи, синку, надвiр – Морозенко лютуе! – а вiн не послухав, пiшов. От i вкусив його Морозенко за пальчик. А тепер обом лихо: Андрiйковi лихо – пальчик болить, а матерi друге – Андрiйко нездужа!

Так звечора на Меланки казала Катря Зайчиха своему семилiтньому синовi Пилипковi, забившися з ним вiд страшенного холоду аж за комин, у самий теплий куточок печi.

Було ще не пiзно – тiльки починало смеркати, а Катря вже зовсiм на пiч забралася, не знати вiд кого й задля чого сiнешнi дверi закрутила, хатнi защiпнула, сняла невеличкий каганчик з полицi, засвiтила й мерщiй побралася з сином на пiч, захопивши й свiтло з собою.

Череп'яний каганчик, що вилупила його Катря з розбитого кашника, з каплею рижiевоi олii ка днi, ледве блимав у темному кутку своею сизою горошиною на кiнцi гноi; пузатий коган заслоняв той пiдслiпий свiт вiд хатнього мороку; на печi хоч сякий-такий свiт борюкався з темнотою; зате хату окривали непрогляднi пагорби… Видно, свiт неохочий заглядати в темнi пристановища, де ховаються злиднi вiд холоду! Та й що там було освiчувати! Хатнi голi стiни – полупанi, мороз повиступав па iх сизим iнеем; чорнi дверi розмалював вiн бiлими вiзерунками, а па шиках повимуровував цiлi барани криги; тала та крига помалу спускалася по стiнах аж до долiвки чорними потьоками… В кутку лiд божницею замiсть стола стояла узесенька примостка на чотирьох паколах, убитих в землю. Не лежало на тiй примостцi, як у добрих людей бувае, нi хлiба шматочка, нi солi дрiбочка; на двох голих дошках тiеi примостки чорнiли тiльки дiрки, де були колись сучки, що повигнивали та повипадали. А вгорi з кутка виглядав невеличкий образ – не знать, святого чи святоi, бо на йому малюнок потемнiв, позлущувався, однi тiльки чорнi очi сумно визирали з пожовклого обличчя, немов скаржилися на холод та голод, що доводилося терпiти хазяiнам хати… А насупроти столу, мiж череватою пiчкою й другою стiною, притулився пiл з чотирьох тоненьких драничок, таких хистких, що вони хиталися та вгиналися й тодi, як хто до iх пiдходив, немов перестерiгали не накладувати на iх нiчого, щоб, бува, не проломилися. Та на iх i не лежало нiчого – пустiсiнькi та голiсiнькi, як i та гола та дебела жердка, що висiла в кутку над полом. І навiщо ii там привiшено? Удень, правда, на iй бовталося лихе ряденце, а на нiч вона зоставалася голою дровенякою, причепленою наче на те, що коли кому заманеться, було б де повiситись. І диво дивне! – як се Катрi нiколи не западала така лиха думка, коли кругом неi було таке убожество непроглядне, нужда та недостача безмiрнi, холоднi та голоднi злиднi.

Одначе то б було ще дивнiше, якби в Катринiй головi заклюнулась така чорна думка вночi на Меланки, якраз перед Василем! Всякому звiсно, що в ту нiч старий рiк кiнчаеться, а новий зачинаеться. На вiки вiчнi старий зникае, занесе з собою i добре й лихе, приховае пережите й перемучене i стражданням закручене; а коли що й зоставить у людськiй схованцi-споминцi, то все ж то буде не кипуче життя-страждання, а тiльки спогадка про його, не живе в'iдливе лихо, а тiльки його холодна облуда. Натомiсть Новий рiк прийде, новi надii принесе з собою, а за ними, може, хоч невелику крихiтку щастя. Та багатому багато його треба, а бiдному й то гаразд, коли буде що на завтра кусати, буде чим забезпечитись вiд холоду!

У Катрi всi тi запаси якраз на Меланки вийшли. Ще з осенi вона з ними тяглася та держалася, скупилася i хлiбом, i топливом, думала перехопитись через зиму. Та ба! Об рiздвi вона побачила, що не тiльки через зиму, а хоч би через святки перехопитись… «Тiльки б через святки! – дума. – А там робоча пора настане. У багатих людей назбираеться немало чорноi одежi, поношеного бiлля, треба його попрати. Пiду до кого, або хто покличе – може, хоч на хлiб перепаде! А може, в кого трiсочок або кiзячкiв випрошу, буде чим у хатi прокурити. Так i перетягну через зиму, – аби через свята!».

І ось сьогоднi вдень Катря послiдню мисочку борошенця витрусила, щоб спекти сяку-таку перепечайку, послiдне полiнце спалила, щоб спекти ii, послiднiй бурячок у борщ покришила, послiдню пучк

солi в його вкинула… «Очистилася! Зовсiм очистилась. Назавтра хоч i в рай святий, то чиста!» – думала Катря, пораючись бiля печi.

Поки серед череню лежало трухле полiнце, дожидаючи пiдпалу, Катря була нiби покiйна. Правда, чорнi думки й тодi вже снували по ii обличчю, нерадiсно свiтили карими очима. А як вона запалила останне полiнце, як огненнi язики охопили його кругом, то iй здалося, буцiмто ii серце горить-палае. А як почав борщ укипати, то в ii серцi такi кип'ятки пiднялися, що як вона не крiпилася, а не видержала…

– Пилипку! Синочку мiй! Що ми будемо завтра iсти! – скрикнула вона, i гарячою течiею гiрких слiз полилися тi кип'ятки з очей додолу…

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить