Париж для самотнiх та iншi iсторii (збiрник)
Джоджо Мойес

Нелл двадцять шiсть рокiв, i вона нiколи не була в Парижi. Коли коханий Пiт запрошуе ii на романтичнi мiнi-канiкули до столицi Францii, ця iдея неабияк ii надихае. Але все складаеться не так, як вона мрiяла: Пiт просто не приходить на вокзал, обiцяе приiхати наступним потягом… А далi – дзвiнок: «Пробач, крихiтко. Нiяк не виходить. Бажаю гарно провести час». Залишившись сама-одна в Парижi, дiвчина вiдкривае нову себе, – таку, якоi нiколи не знала, яку нiколи не випускала назовнi, якою боялася бути. Можливо, ця подорож стане найсмiливiшою в ii життi…

Захоплива, романтична iсторiя з гумором, як i решта оповiдань у книжцi.

Джоджо Мойес

Париж для самотнiх та iншi iсторii

© Jojo’s Mojo Ltd, 2016

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2017

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2017

* * *

Париж для самотнiх та iншi iсторii

Париж для самотнiх

1

Нелл вiдсовуе сумку на пластиковому стiльцi. Вона сидить на станцii й дивиться на годинник на стiнi вже вiсiмдесят дев’ятий раз. Нелл переводить погляд на розсувнi дверi на пунктi контролю. Ще одна сiм’я – очевидно, збираються в Диснейленд – заходить до зали очiкування. Першими вбiгають галасливi дiти, за ними йдуть iхнi невиспанi батьки.

Останнi пiвгодини ii серце шалено калатае й хвилювання неприемно тисне на груди.

– Вiн прийде. Вiн точно прийде. У нього ще е час, – ледь чутно бурмотить вона.

– Потяг номер 9051 до Парижа вiдправляеться з платформи номер два за десять хвилин. Будь ласка, пройдiть на платформу. Не забувайте свiй багаж.

Вона нервово закушуе губу, а тодi набирае чергове повiдомлення – уже п’яте.

«Де ж ти? Потяг от-от вирушить!» – пише Нелл.

Вона надiслала йому два повiдомлення, коли виходила з дому, аби переконатися, що вони таки зустрiчаються на платформi. Але, не отримавши вiдповiдi, заспокоювала себе: це тому, що вона була в метро, а там немае зв’язку. Або вiн у метро. Тодi вона надiслала трете повiдомлення й четверте. А тодi, на вокзалi, пiсля п’ятого повiдомлення, ii телефон починае вiбрувати, i iй здаеться, що вона може зiтхнути з полегшенням.

«Пробач, маленька. Застряг на роботi. Нiяк не встигаю».

Звучить так, нiби вони домовилися зустрiтися ввечерi в барi. Вона ошелешено дивиться на екран телефону й не вiрить своiм очам.

«Не встигаеш на цей потяг? Менi зачекати?»

Вiдповiдь приходить майже миттево: «Нi, iдь без мене. Спробую встигнути на наступний».

Вона занадто шокована для того, щоб злитися. Вона нерухомо стоiть посеред перону, яким поспiшають люди, щiльнiше загортаючись у пальта, i вистукуе вiдповiдь: «Але де ми тодi зустрiнемося?»

Вiн не вiдповiдае. «Застряг на роботi». Крамниця спорядження для серфiнгу й пiдводного плавання. У листопадi. Як там можна було застрягнути?

Вона озираеться, нiби сподiваючись на те, що все це виявиться невдалим жартом. Нiби вiн прямо зараз увiрветься в залу очiкування й зi звичною широкою усмiшкою скаже, що хотiв ii подражнити (вiн дражнить ii аж занадто часто). А тодi вiзьме ii за руку, поцiлуе в щоку обвiтреними губами й промовить щось на зразок: «Ти ж не думала, що я пропущу таку нагоду?! Це ж твоя перша подорож до Парижа!»

Але склянi дверi були зачиненi.

– Панi! Вам слiд пройти на платформу, – кондуктор потяга «Євростар» тягнеться за ii квитком. Якусь мить вона вагаеться – прийде чи нi? – а тодi зливаеться з натовпом, ii валiзка котиться за нею. Нелл зупиняеться й пише: «Тодi побачимося в готелi».

Вона спускаеться ескалатором, а велетенський потяг тим часом прибувае на платформу.

* * *

– Як це ти не приiдеш? Ми ж планували це ще бозна-коли.

Щорiчна подорож iхньоi дiвчачоi компанii в Брайтон. Вони – Нелл, Магда, Трiш i Сью – уже шiсть рокiв поспiль збиралися разом у першi вихiднi листопада й на старенькому позашляховику Сью чи службовому авто Магди вирушали в Брайтон. Вони зникали зi свого буденного життя на двi доби, пiд час яких нестримно напивалися, вiдривалися з хлопцями, якi приiздили на парубоцькi вечiрки, страждали вiд похмiлля за снiданком у непоказному готелi пiд назвою «Брайтон лодж», фасад якого прикрашали трiщини й облущена фарба, а номери тхнули випивкою й дешевим лосьйоном.

Їхнiм щорiчним поiздкам не завадило народження двох малюкiв, одне розлучення й навiть оперiзуючий лишай (тодi вони обмежилися тим, що влаштували вечiрку в номерi Магди). Нiхто нiколи не пропустив жодного разу.

– Ну, Пiт запропонував менi поiхати в Париж.

– Пiт везе тебе в Париж? – Магда вирячилася на Нелл так, нiби та сказала, що вчить росiйську. – Пiт?!

– Вiн говорить: не може повiрити в те, що я там нiколи не була.

– Я колись була в Парижi зi шкiльною групою. Тодi я загубилася в Луврi, а ще хтось спустив мiй кросiвок в унiтаз у молодiжному хостелi, – промовила Трiш.

– А я обiймалася з французьким хлопчиною, бо вiн був схожий на того чувака, який зустрiчався з Холлi Беррi. Пiзнiше виявил

ся, що вiн нiмець.

– То це той Пiт, який Пiт-патлач? Твiй Пiт? Не ображайся, але менi здаеться, вiн трохи…

– Лузер, – пiдказала Сью.

– Нiкчема.

– Ідiот.

– Виходить, ми помилялися. Виявляеться, вiн крутий хлопець, який влаштовуе Нелл романтичнi вихiднi в Парижi. Що, звiсно… загалом, ну, ви зрозумiли. Супер. Я сподiваюся, що той вiкенд не одночасно з нашим.

– Ну, оскiльки ми вже взяли квитки… було складно… – махнувши рукою, пробурмотiла Нелл, у глибинi душi сподiваючись, що подруги не будуть цiкавитися, хто купував квитки. (Це був единий вiкенд перед Рiздвом, коли ще дiяли знижки.)

Вона розпланувала подорож так ретельно, як органiзовувала свою паперову роботу в офiсi. Вона пошукала в iнтернетi, куди можна сходити, що подивитися, вивчила TripAdvisоr на наявнiсть пристойних бюджетних готелiв, iще раз перевiрила iх у «Гуглi» й занесла результати в таблицю.

Їй сподобався готель бiля вулицi Рiволi, – «чистий, товариський, дуже романтичний», – тому вона забронювала в ньому «президентський двомiсний номер» на двi ночi. Вона вже уявляла, як вони з Пiтом будуть лежати на широкому лiжку французького готелю й дивитися у вiкно на Ейфелеву вежу, як триматимуться за руки, сидячи у вуличнiй кав’ярнi й насолоджуючись круасанами й кавою. Вона орiентувалася винятково на зображення, оскiльки погано собi уявляла, чим узагалi можна займатися пiд час вихiдних у Парижi, якщо не брати до уваги найбiльш очевидне.

За своi двадцять шiсть Нелл Сiммонс iще нiколи не iздила нiкуди з хлопцем, окрiм тих випадкiв, коли вона займалася скелелазiнням з Ендрю Дiнсмором. Тодi вони спали в його «мiнiкуперi» й вона так застудилася, що потiм шiсть годин не могла крутити головою.

Мати Нелл, Лiлiан, обожнювала всiм говорити, що ii донька – «зовсiм не авантюрна особистiсть», що вона «не любить подорожувати», що вона «не та дiвчина, яка може розраховувати на свою зовнiшнiсть», i, нарештi, що вона «ще зовсiм недосвiдчена».

У цьому був великий недолiк життя в маленькому мiстечку: кожен вважае, нiби знае про тебе все. Нелл була розумною. І дуже тихою. Вона була з тих, хто ретельно все дослiджуе, усе плануе, кому можна довiрити поливати квiти, подивитися за дiтьми й хто навряд чи втече з чужим чоловiком.

«Нi, мамо, – думала Нелл, роздруковуючи квитки й кладучи iх у папку з iнформацiею, – насправдi я належу до того типу дiвчат, якi iдуть на вихiднi в Париж».

І що ближче було до великого дня, то частiше вона починала згадувати про подорож у розмовах.

– Потрiбно перевiрити, чи не вийшов термiн дii паспорта, – сказала вона матерi за ланчем у недiлю.

Вона придбала нову бiлизну, поголила ноги, нафарбувала нiгтi на ногах яскраво-червоним лаком (зазвичай користувалася прозорим).

– Не забудьте, що в п’ятницю я пiду ранiше, – сказала вона на роботi. – Їду в Париж.

– Оце тобi пощастило! – хором вiдповiли дiвчата з бухгалтерii.

– Я тобi заздрю, – промовила Трiш, якiй Пiт хоч i не подобався, але не настiльки сильно, як iншим.

Нелл сiдае у вагон i кладе валiзу на поличку, запитуючи в себе, чи заздрила б iй Трiш, якби бачила ii зараз – дiвчину, мiсце бiля якоi порожне i яка iде в Париж, не уявляючи, чи з’явиться там ii бойфренд.

2

Життя на Пiвнiчному вокзалi Парижа кипить. Нелл виходить iз ворiт платформи й застигае на мiсцi, опинившись посеред натовпу людей, якi штовхаються й намагаються пролiзти першими. Усюди валiзи й сумки. Група пiдлiткiв у спортивних костюмах похмуро витрiщаеться на пасажирiв, i раптом Нелл пригадуе, що Пiвнiчний вокзал вважають центром кишенькових крадiжок Францii. Вона мiцнiше притискае сумочку до себе i йде то в один бiк, то в другий, почуваючись загубленою серед усiх цих скляних кiоскiв та ескалаторiв, якi, здаеться, ведуть у нiкуди.

З гучномовця лунають три сигнали, а тодi незрозумiле оголошення французькою. Пасажири цiлеспрямовано йдуть уперед, нiби точно знають, куди прямують. Надворi зовсiм темно, i Нелл починае панiкувати. «Я в незнайомому мiстi й навiть не знаю мови, якою тут розмовляють». А тодi вона бачить табличку «Таксi».

Черга десь iз п’ятдесяти людей, не менше, але Нелл байдуже. Вона шукае в сумочцi роздрукiвку з бронюванням готельного номера й, опинившись нарештi на початку черги, дiстае те, що шукала.

– Готель «Бон Вiль»,?– говорить вона. – Е-е-е… s’il vous pla?t[1 - Будь ласка (франц.).].

Водiй повертаеться до неi, нiби не розумiючи, що вона вiд нього хоче.

– Готель «Бон Вiль», – повторюе Нелл, намагаючись вимовляти по-французьки (вона тренувалася вдома перед вiд’iздом). – «Бон Вiль», – промовляе вона знову.

Водiй дивиться на неi, не розумiючи, забирае роздрукiвку i якусь мить уважно вивчае ii.

– А! Готель «Бон Вiль», – промовляе вiн, закочуючи очi. Вiддае аркуш Нелл, i авто вливаеться в щiльний транспортний потiк.

Нелл зручно вмощуеться й полегшено зiтхае.

Ласкаво просимо до Парижа.

* * *

Поiздка в потоцi транспорту займае двадцять довгих i дорогих хвилин. Вона дивиться у вiкно на нескiнченнi салони краси й ледь чутно повторю

французькi назви вулиць на вказiвниках. Елегантнi сiрi будiвлi тягнуться до неба, вiтрини кав’ярень мерехтять у зимовiй ночi. «Париж», – думае вона, i несподiвано в неi виникае передчуття, що все буде добре. Пiт приiде трохи пiзнiше. Вона зачекае на нього в готелi, а завтра вони разом смiятимуться з того, як вона боялася подорожувати сама. Вiн завжди казав, що вона забагато хвилюеться.

«Розслабся, мала», – сказав би вiн. Пiт нiколи нiчим не переймався. Вiн об’iздив увесь свiт iз рюкзаком i мав у кишенi паспорт – «про всяк випадок». Вiн розповiдав, що коли його тримали пiд дулом пiстолета в Лаосi, вiдчував лише легке тремтiння. «Не було сенсу панiкувати. Мене або застрелили б, або нi. Тут нiчого не вдiеш, – казав вiн, а тодi додавав: – Закiнчилося все тим, що ми з тими хлопцями пiшли пити пиво».

А ще якось вiн плив на невеликому човнi в Кенii й той перевернувся. «Ми просто зняли рятувальнi кола, якi були прикрiпленi до обох бортiв човна, i трималися, чекаючи на допомогу. Я навiть не нервувався. Правда, пiзнiше менi сказали, що в рiчцi живуть крокодили».

Інодi вона не могла зрозумiти, чому Пiт, iз його засмаглим обличчям i багатим життевим досвiдом (попри те, що вiн не надто подобався ii подругам), обрав саме ii. Вона не була анi яскравою, анi вiдчайдушною. Вона взагалi не виiжджала нiкуди за межi свого району. Одного разу вiн сказав iй, що вона сподобалася йому, тому що з нею було легко. «Іншi дiвчата постiйно щось дзижчать на вухо. – Вiн ущипнув себе за вухо. – А з тобою… з тобою можна розслабитися».

Інодi Нелл здавалося, що вiн говорить про неi, нiби про якийсь зручний диван, але вона намагалася не ставити зайвих запитань.

Париж.

Вона опускае вiкно, вбираючи в себе звуки гамiрних вулиць, аромати парфумiв, кави й сигаретного диму. Усе саме так, як вона собi уявляла. Будинки високi, з витягнутими вiкнами й крихiтними балкончиками – жодних типових офiсних будiвель. Майже на кожному розi маленькi кафе з круглими столиками й стiльцями прямiсiнько на тротуарi. І що ближче до центру, то елегантнiший вигляд мають жiнки, i люди, зустрiвши знайомих, обмiнюються поцiлунками.

«Я дiйсно тут», – думае вона. І несподiвано навiть радiе тому, що в неi е кiлька годин, аби привести себе до ладу перед приiздом Пiта. Уперше в життi вона не хоче бути наiвною простачкою.

«Я стану справжньою парижанкою», – думае вона, знову вiдкидаючись на сидiннi.

* * *

Готель розташований на вузькiй вуличцi недалеко вiд бульвару. Вона вiдраховуе евро вiдповiдно до суми на лiчильнику, але водiй замiсть того, щоб узяти грошi, поводиться так, нiби вона плюнула йому в душу, i показуе на ii валiзу в багажнику.

– Пробачте, я не розумiю, – говорить вона.

– Багаж! – кричить вiн i додае ще щось французькою, чого вона не розумiе.

– У туристичнiй агенцii сказали, що поiздка коштуватиме не бiльше тридцяти евро, я перевiрила.

Водiй iще бiльше кричить i жестикулюе. Помовчавши якусь мить, Нелл кивае головою, нiби зрозумiла, чого хоче вiд неi цей чоловiк, i простягае йому ще десять евро. Вiн бере грошi, хитае головою й кидае ii валiзу на тротуар. Вона стоiть i дивиться, як таксi iде геть, замислившись над тим, чи не здерли з неi щойно забагато грошей.

Готель справдi виглядае симпатично. І вона тут! У Парижi! Нiщо не зможе ii засмутити. Вона заходить усередину й опиняеться у вузькому холi, де вiдчуваеться аромат бджолиного воску й чогось типово французького. Стiни прикрашенi дерев’яними панелями, у залi стоять старi, але елегантнi крiсла. Двернi ручки зробленi з латунi. Вона починае думати, що скаже Пiт. «Непогано, – промовить вiн. – Навiть дуже непогано, мала».

– Вiтаю. – Вона трохи нервуеться, адже зовсiм не вмiе говорити французькою. – У мене заброньовано номер.

Слiдом за нею з’являеться жiнка, яка також щойно прибула. Пихкаючи та риючись у сумочцi, вона намагаеться знайти потрiбний папiрець.

– Ось, у мене також заброньовано номер. – Вона кидае свою роздрукiвку на стiйку поряд iз роздрукiвкою Нелл. Нелл трохи вiдходить убiк, намагаючись не звертати уваги на те, що на неi напирають ззаду.

– Це жах, як я сюди дiставалася. Жах! – Явно американка. – А рух на дорогах який жахливий!

Адмiнiстратор готелю – жiнка рокiв сорока з коротким, стильно пiдстриженим темним волоссям. Вона пiдводить погляд на нових гостей i трохи супиться.

– У вас обох заброньовано номер? – Вона уважно вивчае роздрукiвки, а тодi повертае iх власницям. – Але в мене залишився тiльки один. Готель переповнений.

– Це неможливо. Ви пiдтвердили бронювання. – Американка пiдсовуе свiй папiрець ближче до адмiнiстраторки. – Я бронювала номер минулого тижня.

– Я також, – говорить Нелл. – Я забронювала номер два тижнi тому. Погляньте, у моiй роздрукiвцi все видно.

Жiнки витрiщаються одна на одну, збагнувши несподiвано, що тепер вони конкурентки.

– Менi дуже шкода. Не розумiю, звiдки у вас пiдтвердження бронювання. У нас лише один номер. – Адмiнiстраторка говорить це таким тоном, нiби вони самi виннi.

– Ну, тодi ви мусите знай

и нам iще один номер. Ви маете виконувати своi обов’язки. Ось погляньте. Тут чорним по бiлому написано.

Француженка злегка пiднiмае iдеально вищипанi брови.

– Мадам! Я не можу дати вам те, чого в мене немае. У нас е лише один номер iз двома односпальними лiжками або з двоспальним лiжком залежно вiд того, що вам бiльше до вподоби. Я можу повернути комусь iз вас грошi, але в мене немае двох вiльних номерiв.

– Але я не можу переiхати в iнший готель. Я маю тут де з ким зустрiтися, – говорить Нелл. – І вiн не знатиме, де мене шукати.

– А я не зрушу з мiсця, – промовляе американка, складаючи руки на грудях. – Я щойно пролетiла дев’ять iз половиною тисяч кiлометрiв, i менi потрiбно потрапити на званий обiд. У мене немае часу шукати щось iнше.

– Тодi ви можете поселитися в одному номерi. Можу запропонувати кожнiй iз вас п’ятдесятивiдсоткову знижку.

– Жити в одному номерi з незнайомою людиною? Ви що, жартуете? – говорить американка.

– Тодi раджу вам пiдшукати iнший готель, – спокiйно промовляе адмiнiстраторка й повертаеться, щоб вiдповiсти на телефонний дзвiнок.

Нелл i американка витрiщаються одна на одну. А тодi американка промовляе:

– Я щойно прилетiла з Чикаго.

– А я нiколи ранiше не була в Парижi й не маю жодного уявлення, де шукати iнший готель.

Обидвi стоять, наче вкопанi. Нарештi Нелл говорить:

– Послухайте, менi потрiбно зустрiтися тут зi своiм хлопцем. Вiднесiмо нашi валiзи в номер, а коли вiн з’явиться, я попрошу його пошукати нам iнший готель. Вiн знае Париж краще за мене.

Американка уважно оглядае Нелл iз нiг до голови, нiби намагаючись зрозумiти, чи можна iй довiряти.

– Я не збираюся дiлити номер iз вами двома.

– Повiрте менi, я також дещо iнакше уявляла собi веселi вихiднi.

– Здаеться, у нас немае вибору, – погоджуеться американка. – Нi, ну це ж треба було такому статися!

Вони повiдомляють адмiнiстраторцi про домовленiсть, пiсля чого американка говорить:

– Але коли ця дама поiде, я все одно наполягатиму на знижцi. Це ж нечувано! Там, звiдки я приiхала, з таким сервiсом вам би це не зiйшло з рук.

Вiдчуваючи байдужiсть француженки з одного боку й ворожiсть американки – з другого, Нелл остаточно нiяковiе. Вона намагаеться уявити, що зробив би Пiт. Напевне, посмiявся б i сприйняв це як належне. Здатнiсть смiятися над життям була однiею з його рис, яка так приваблювала Нелл. «Усе гаразд», – повторювала вона собi. Пiзнiше вони ще посмiються над цим.

Жiнки беруть ключi й пiднiмаються в тiсному лiфтi на третiй поверх. Нелл iде позаду. Вони опиняються в мансардному номерi з двома лiжками.

– Ох! – зiтхае американка. – Номер без ванни. Ненавиджу це. І вiн такий крихiтний.

Нелл кидае валiзу й надсилае Пiтовi повiдомлення, щоб розповiсти, що сталося, i запитати, чи зможе вiн знайти iнший готель.

«Чекаю на тебе тут. Напиши, чи встигнеш на вечерю. Я страшенно зголоднiла».

Уже восьма вечора.

Вiн не вiдповiдае. Може, вiн саме зараз у тунелi пiд Ла-Маншем? Якщо це так, йому залишилося пiвтори години дороги. Вона мовчки дивиться, як американка, важко дихаючи, вiдкривае на лiжку валiзу й вивiшуе речi на вiшаки, займаючи всю шафу.

– Ви тут у справах? – запитуе Нелл, коли тиша стае майже нестерпною.

– Двi зустрiчi. Одна сьогоднi ввечерi, а тодi вихiдний. Цього мiсяця в мене взагалi не було вихiдних. – Американка говорить так, нiби в цьому винна Нелл. – А завтра менi потрiбно бути на iншому кiнцi Парижа. Гаразд. Менi вже час. Доведеться повiрити, що, поки мене не буде, ви не чiпатимете моi речi.

Нелл втуплюеться в неi поглядом.

– Та не збираюся я чiпати вашi речi!

– Я не хотiла вас образити. Просто не звикла дiлити номер зi стороннiми людьми. Коли прийде ваш хлопець, залиште, будь ласка, свiй ключ унизу.

Нелл намагаеться не виказувати лютi.

– Я так i зроблю. – Вона бере журнал, роблячи вигляд, нiби читае його, доки не помiчае бiчним зором, що американка виходить iз номера. І саме в цей момент починае вiбрувати телефон. Нелл хутко бере його в руку.

«Пробач, крихiтко. Нiяк не виходить приiхати. Бажаю гарно провести час».

3

Фаб’ен сидить на даху, натягнувши вовняну шапку до брiв i запалюючи чергову цигарку. Вiн завжди курить саме тут, якщо е хоча б найменша вiрогiднiсть того, що Сандрiн несподiвано повернеться додому. Вона ненавидiла запах диму, i, коли вiн палив удома, морщила нiс i казала, що в його квартирi-студii жахливо смердить.

Виступ даху на перший погляд може здатися вузьким, але його цiлком достатньо, аби тут вмiстилися високий чоловiк, чашка кави й рукопис на 332 сторiнки. Улiтку вiн iнодi дрiмае тут чи махае рукою пiдлiткам-близнюкам iз будинку на протилежному боцi. Вони також виходять посидiти на плаский дах – послухати музику й покурити подалi вiд очей батькiв.

У центрi Парижа повно таких мiсць. Тим, у кого немае садка чи крихiтного балкончика, доводиться вигадувати iншi варiанти.

Фаб’ен бере олiвець i починае викреслювати слова. Вiн уже шiсть мiсяцiв редагуе рукопис, i тепер рядки слiв мерехтя

ь правками. Скiльки б вiн не читав свiй роман, щоразу знаходяться новi промахи.

То героi занадто пласкi, то голоси фальшивi. Його друг Фiлiпп говорить, що йому варто зрушити з мертвоi точки, надрукувати рукопис i вiддати його агентовi, який у цьому зацiкавлений. Але щоразу, як Фаб’ен дивиться на свою майбутню книгу, у нього знаходиться чергова причина, щоб нiкому ii не показувати.

Вона ще не готова.

Сандрiн говорить, що вiн не хоче вiддавати книгу, бо так вiн може переконувати себе, що в нього ще е надiя. Зрештою, це найнiжнiше з усього того, що казала йому Сандрiн.

Фаб’ен дивиться на годинник. У нього залишилася година до початку змiни. Аж раптом вiн чуе, як дзеленчить його мобiльний. Хай йому грець! Вiн сварить себе за те, що перед виходом на дах забув запхати телефон у кишеню. Потiм ставить чашку на сторiнки, щоб вони не розлетiлися, i розвертаеться, аби залiзти назад у вiкно.

А далi вiн не мiг збагнути, як це сталося. Його права нога пiдсковзуеться на дошцi, по якiй вiн зазвичай залазить у квартиру, i всю вагу вiн переносить на лiву ногу, щоб не впасти. І ось ця нога – його величезна, незграбна лапа, як любить говорити Сандрiн, – скидае чашку й рукопис iз виступу. Вiн повертаеться й бачить, як чашка летить униз i розбиваеться об брукiвку, а всi 332 бiлi сторiнки розлiтаються в присмерковi небеса.

Вiн дивиться, як пiдхопленi вiтром сторiнки, нiби бiлi голуби, ширяють над паризькими вуличками.

4

Нелл майже годину пролежала в лiжку, усе ще не знаючи, що iй робити. Пiт не iде в Париж. Точно не iде. Тобто вона приiхала в столицю Францii з новою бiлизною й червоним лаком на ногах, а Пiт ii просто кинув.

Першi десять хвилин вона тупо дивилася на повiдомлення з цим його життерадiсним «Бажаю гарно провести час» i чекала продовження. Але нi, вiн дiйсно не збирався iхати.

Вона лежить на лiжку з телефоном у руцi й дивиться в стiну. Вона розумiе, що в глибинi душi завжди знала, що рано чи пiзно це станеться. Нелл дивиться на екран, вмикаючи й вимикаючи його лише для того, щоб переконатися, що все це не сон.

Але вона знае. І, мабуть, знала ще напередоднi ввечерi, коли вiн перестав вiдповiдати на ii дзвiнки. А можливо, ще минулого тижня, коли на всi ii пропозицii провести час у Парижi вiн вiдповiдав «Ага, добре» чи «Ну, я не знаю».

І рiч була навiть не в тому, що Пiт виявився не найбiльш надiйним хлопцем – насправдi вiн часто зникав, не кажучи iй нiчого. І якщо бути до кiнця вiдвертою, у Париж вiн ii не запрошував. Вони якось говорили про мiсця, якi бачили, i вона зiзналася, що нiколи не була в Парижi, а вiн лише сказав: «Що, правда? О, Париж чудовий. Тобi б сподобалося».

Двома днями пiзнiше вона з’явилася пiсля проведення своеi щомiсячноi презентацii з оцiнки ризикiв для потенцiйних працiвникiв («Оцiнка ризику вiдiграе життево важливу роль для органiзацiй, надаючи iм можливiсть виявляти ризики й керувати ними, щоб уникнути проблем i скористатися можливостями! Насолоджуйтесь екскурсiею заводом i будьте обережними бiля цього обладнання») i помiтила в коридорi вiзок iз сендвiчами. Його привезли щонайменше десять хвилин тому. Вона дивилася на сендвiчi, зважуючи подумки плюси й мiнуси, а потiм зупинилася на сендвiчi з лососем i вершковим сиром, незважаючи на те, що тодi був вiвторок, а вона нiколи не купувала лосося i вершковий сир у вiвторок.

– Чорт забирай! Хiба на нас цього тижня не чекають премii? Що ж, гуляти так гуляти! – весело сказала вона Карлi, яка штовхала вiзок. Пiсля цього Нелл зайшла до офiсноi кухнi набрати склянку води, коли раптом за стiною почула голоси колег i прислухалася.

– Я збираюся провести вихiднi в Барселонi. Я обiцяв дружинi, що ми поiдемо туди, ще як тiльки ми одружилися, – схоже, це говорив Джим iз вiддiлу логiстики.

– Шеррi збираеться придбати одну з тих неймовiрних сумочок. Ця дiвчина розтринькае свою премiю за два днi.

– Леслi витратить свою на авто. А Нелл?

– А Нелл не летить у Барселону.

Вони почали смiятися. Нелл стояла, нiби вкопана, тримаючи в руках пластиковий стаканчик iз водою.

– Нелл покладе грошi на рахунок. А перед цим, мабуть, зробить детальну таблицю. Ця дiвчина вибирала сендвiчi пiвгодини!

– Може, узяти житнiй сендвiч iз шинкою? Але ж сьогоднi вiвторок, а я зазвичай iм житнiй сендвiч iз шинкою в п’ятницю. Може, тодi з вершковим сиром? Але вершковий сир у мене в понедiлок. Чорт забирай, гуляти так гуляти! – Вони знову засмiялися, iмiтуючи ii голос. Нелл поглянула на свiй сендвiч.

– Хлопче, ця дiвчина нiколи не робила нiчого шаленого у своему життi.

Нелл з’iла лише половину, хоча iй подобалося поеднання лосося з вершковим сиром. Але зараз сендвiч здався iй гумовим на смак.

* * *

Того вечора вона вирiшила поiхати до матерi. Пiсля рокiв вагань Лiлiан зрештою визнала, що будинок занадто великий для однiеi людини, i погодилася переiхати, хоча витягати ii з мiсця, де вона прожила двадцять п’ять рокiв, було нiби витягати равлика з його мушлi. Двiчi на тиждень Нелл приiздила, щоб складати в коробки пам

ятнi речi, одяг чи папери, розкиданi на полицях, i вмовляти матiр деякi з них викинути. Якось вона майже годину переконувала матiр, що солом’яний вiслюк, якого та привезла з Майорки в 1983 роцi, уже не потрiбен. Але згодом, виходячи з ванноi, Нелл побачила, що мати поставила вiслюка назад у вiтальню. Схоже, цей процес надовго. Сьогоднi був вечiр листiвок i дитячих речей. Втрачаючи пам’ять, Лiлiан намагалася зберегти все, запевняючи, що одного дня воно може iй знадобитися.

– О, тобi так личила ця маленька сукня. Навiть попри твоi колiна. Вона нагадуе менi Донну Джексон iз салону краси. Їi донька Шерiл iз кимось познайомилася в iнтернетi й пiшла на побачення. І поiхала до того чоловiка, а коли зайшла в його вiтальню, то побачила купу книжок про серiйних убивць.

– А вiн? – запитала Нелл, намагаючись непомiтно запхати в мiшок вовняний дитячий светр, який уже давно з’iла мiль.

– Вiн що?

– Серiйний убивця?

– Звiдки менi знати?

– Мам, Шерiл повернулася додому?

Лiлiан склала сукню й поклала бiля себе на купу речей, якi треба залишити.

– Звiсно ж. Вона розповiла Доннi, що той чоловiк хотiв, аби вона одягнула маску чи хвiст, тому вона його здула.

– Послала, мам.

– А яка рiзниця? Загалом рада, що ти в мене розумниця й не любиш ризикувати. О, а я казала тобi, що панi Хоган просила погодувати ii кота, коли вона поiде з мiста?

– Гаразд.

– Я ж до того часу вже переiду. А iй потрiбен хтось, на кого можна покластися.

Нелл якусь мить дивилася на пару крихiтних шортикiв, перш нiж кинути iх у мiшок iз непотрiбними речами.

Наступного ранку, iдучи на роботу, Нелл спинилася бiля однiеi з туристичних агенцiй. У вiтринi була вивiска: «Лише один день. Особлива пропозицiя – два за цiною одного. Три ночi в Парижi – мiстi свiтла». Перш нiж зрозумiти, що робить, вона увiйшла й придбала два квитки. Наступного вечора вона подарувала квиток Пiтовi, червонiючи частково вiд збентеження, а частково вiд задоволення, коли вони прийшли до нього додому.

– Що ти зробила? – Вiн був напiдпитку, пригадувала вона зараз, i здивовано клiпав очима, нiби не мiг повiрити власним очам. – Ти купила менi квиток у Париж?

– Нам, – уточнила вона, коли вiн почав розстiбати гудзики на ii сукнi. – Вихiднi в Парижi. Я подумала, це буде… весело. Розважимося як слiд.

«Ця дiвчина нiколи не робила нiчого шаленого у своему життi».

– Я переглянула готелi й знайшла один непоганий прямiсiнько на вулицi Рiволi. Тризiрковий готель, але в нього дев’яносто чотири вiдсотки позитивних вiдгукiв, а ще це район iз низьким рiвнем злочинностi, тобто едине, про що варто хвилюватися, – то це кишеньковi злодii, тому я подумала, що…

– Ти купила менi квиток у Париж! – Вiн мотнув головою, волосся впало йому на обличчя, прикриваючи одне око. А тодi сказав: – Звiсно, крихiтко. Чому б нi? Чудово.

Вона не може пригадати, що ще вiн казав, адже вони одразу впали на лiжко.

Тепер iй доведеться iхати назад в Англiю й розповiдати Магдi, Трiш i Сью, що вони мали рацiю. Що Пiт – саме той, ким вони його вважали. Що вона цiлковита дурепа й викинула грошi на вiтер. І промiняла iхню традицiйну дiвчачу подорож у Брайтон на нiщо.

Вона мiцно заплющуе очi, щоб не заплакати, а тодi сiдае. Дивиться на свою валiзу. Думае, де знайти таксi й чи можна обмiняти квиток. Бо раптом вона приiде на вокзал, а iй не дозволять сiсти в потяг? А що, як попросити адмiнiстраторку зателефонувати в «Євростар»? Але Нелл лякае ii крижаний погляд. Вона не знае, що робити. Раптом Париж здаеться iй величезним незнайомим i непривiтним мiстом, та ще й за сотнi кiлометрiв вiд дому.

Несподiвано ii телефон знову вiбруе. Вона хапае його, вiдчуваючи, як нестримно калатае серце. Вiн усе ж таки приiде! Усе буде добре! Але це повiдомлення вiд Магди.

«Ну що, розважаешся, розпусна кобило?»

Нелл клiпае очима, i раптом iй нестерпно хочеться опинитися вдома. Їй хочеться зараз бути там, у номерi Магди, де на раковинi стоiть пластиковий стаканчик дешевоi шипучки, а вони борються за мiсце бiля дзеркала, щоб нанести макiяж. До Англii лише година потягом. Зараз вони, мабуть, готуються, викидають на килим речi з валiз, музика грае на повну й дратуе сусiдiв.

Раптом Нелл почуваеться неймовiрно самотньою.

«Усе супер. Розважаюся!»

Вона повiльно набирае повiдомлення й тисне на кнопку «надiслати», прислухаючись до ледь чутного свисту, який говорить про те, що ii послання перетнуло Ла-Манш. А тодi вимикае телефон, бо не хоче бiльше брехати.

* * *

Нелл вивчае розклад «Євростару», дiстае iз сумки блокнот i записуе всi можливi варiанти. Зараз за чверть дев’ята. Навiть якщо вона встигне повернутися на вокзал, наряд чи iй вдасться сiсти на потяг, який прибуде в Лондон не надто пiзно, щоб вона могла дiстатися додому. Тож доведеться залишитися тут на нiч.

У рiзкому свiтлi лампи у ваннiй вона виглядае втомленою й змученою, туш розтеклася по обличчю вiд слiз. Вона мае такий вигляд, як i повинна мати дiвчина, яка дiсталася до Парижа лише для того, щоб виявитися покинутою своiм хл

пцем. Вона кладе руки на раковину, тяжко зiтхае й намагаеться зiбрати думки докупи.

Перш за все треба поiсти, трохи поспати, i тодi одразу стане легше. Завтра вона повернеться додому ранковим потягом. Це, звiсно, не те, чого вона очiкувала, але такий-сякий план, а з планом Нелл завжди почувалася впевненiше.

Вона зачиняе дверi номера й спускаеться вниз. Намагаеться триматися спокiйно й упевнено, як жiнка, що звикла бути сама в незнайомому мiстi.

– Перепрошую, а у вас е меню? Не можу знайти в номерi, – звернулася Нелл до адмiнiстраторки.

– Меню? Мадемуазель, ви перебуваете в гастрономiчнiй столицi свiту. У нас тут немае обслуговування в номерах.

– Гаразд, тодi ви не могли б порадити менi якесь затишне мiсце, де можна поiсти?

– Вам потрiбен ресторан?

– Чи кафе, що завгодно. Куди можна дiйти пiшки. Ой, е-е-е… якщо повернеться та американська панi, перекажiть iй, будь ласка, що я залишаюся на нiч.

Француженка ледь пiднiмае брови, i Нелл одразу уявляе, як та думае: «Отже, твiй бойфренд не з’явився, сiренька англiйська мишко? Не дивно».

– Тут неподалiк е кафе «Бастiд», – говорить вона, простягаючи Нелл маленьку туристичну мапу. – Як вийдете, повернiть праворуч, кафе за двi вулицi звiдси, на лiвому боцi. Там доволi мило. І можна спокiйно… – вона робить паузу, – поiсти наодинцi.

– Дякую.

– Я зателефоную Мiшелю й забронюю для вас столик. Як вас звати?

– Нелл.

«Нелл», – промовляе француженка таким тоном, нiби це якась хвороба.

Нiяковiючи вiд збентеження, Нелл хапае мапу, кидае ii в сумочку й хутко виходить iз готелю.

* * *

У кафе повно людей, вони сидять за крихiтними круглими столиками парами або невеликими групками, торкаючись одне одного лiктями, палять цигарки, п’ють i весело гомонять. Нелл трохи вагаеться й дивиться на табличку з iменем адмiнiстратора, думаючи, чи справдi iй вдасться поiсти тут наодинцi. Може, iй варто зайти в супермаркет i взяти собi сендвiч? Так, мабуть, це буде краще. Величезний чоловiк iз бородою стоiть на входi й пильно дивиться на Нелл.

– Англiйка? – Його голос розноситься над столиками.

Нелл здригаеться.

– Ви Нелл? Столик на одну особу? – запитуе вiн, i в бiк Нелл розвертаються голови вiдвiдувачiв. Нелл думае, чи можна несподiвано померти вiд сорому.

– Е-е-е… так, – бурмоче вона.

Вiн запрошуе ii всередину, знаходить маленький столик i стiлець у кутку бiля вiкна, i вона прослизае до нього. Тут душно, вiкна запотiли, гарно одягненi жiнки пiд п’ятдесят щось весело розповiдають своiм супутникам, усi говорять французькою, парочки дивляться одне на одного крiзь келихи вина. Нелл почуваеться нiяково, нiби в неi на грудях висить табличка з написом «Пожалiйте мене. Менi немае з ким повечеряти». Вона дивиться на дошку з меню, подумки кiлька разiв повторюючи незнайомi слова, перш нiж промовити iх уголос.

– Bonsoir[2 - Добрий вечiр (франц.).]. – Офiцiант iз поголеною головою у довгому бiлому фартуху ставить перед нею карафу води. – Qu’est-ce[3 - Що… (франц.).]…

– Je voudrais le steak frites, s’il vous pla?t[4 - Я б хотiла замовити стейк iз картоплею, будь ласка (франц.).], – швидко промовляе вона.

Страва, яку вона замовила, – стейк iз картоплею, – дуже дорога, але це едина назва, яку вона може вимовити.

Офiцiант кивае й озираеться, нiби його щось вiдволiкло.

– Стейк? А що мадемуазель питиме? – запитуе вiн досконалою англiйською. – Трохи вина?

Вона збиралася замовити колу, але ледь чутно промовляе:

– Так.

– Bon[5 - Гаразд (франц.).], – промовляе офiцiант.

За хвилину вiн повертаеться з кошиком хлiба й карафкою вина. Ставить усе це перед нею, нiби це цiлком нормально, що жiнка в п’ятницю вечеряе наодинцi.

Нелл навiть не може пригадати, щоб коли-небудь бачила в ресторанi самотню жiнку, якщо, звiсно, не брати до уваги той раз, коли якось iздила в Корбi й бачила бiля вбиральнi в кафе жiнку з книгою в руках, яка замiсть основноi страви замовила два десерти. Там, де живе Нелл, дiвчата ходять вечеряти компанiями i iдять переважно карi, але перед цим п’ють весь вечiр. Старшi жiнки ходять самi пограти в бiнго чи на сiмейнi свята. Але жiнки нiколи не вечеряють на самотi в ресторанах.

Вона роззираеться довкола, жуючи хрусткий французький хлiб, i бачить, що тут, окрiм неi, е iншi, якi iдять наодинцi. За столиком iз протилежного боку вiкна сидить жiнка, перед нею карафка червоного вина, вона тримае в руках цигарку й спостерiгае за людьми, якi проходять мимо. У кутку якийсь чоловiк читае газету й наминае щось зi своеi тарiлки, жiнка зi щiлиною мiж зубами, з високим комiрцем-стiйкою теревенить з офiцiантом. Нiхто не звертае на них жодноi уваги. Нелл трохи розслабляться й розмотуе шарф.

Вино хороше. Вона робить ковток i вiдчувае, як напруга складного дня поступово зникае. Вона робить iще ковток. Ось iй приносять стейк – вiн смачно паруе, скоринка добре пiдсмажена. Але коли вона його розрiзае, виявляеться, що м’ясо з кров’ю. Вона думае про те, щоб вiдправити стейк назад, але iй не хочеться зчиняти галас, тим паче з ii зн

нням французькоi.

А взагалi на смак дуже навiть нiчого. Картопля хрустка, золотава, гаряча, а зелений салат дивовижний. Вона з’iдае все до останньоi крихти, дивуючись своему апетиту. До неi пiдходить офiцiант, вiн усмiхаеться, помiчаючи ii задоволене обличчя.

– Ну як, смачно?

– Дивовижно! – вiдповiдае вона. – Дякую, е-е-е… merci[6 - Дякую (франц.).].

Вiн кивае й доливае вино в келих. Вона тягнеться за келихом i якимось чином перекидае червоне вино на бiлий фартух i туфлi офiцiанта, на яких миттю починають розпливатися багрянi плями.

– Ой, пробачте заради Бога! – вона з жахом прикривае рота руками.

Вiн утомлено зiтхае й витирае вино.

– Нiчого страшного, дрiбницi. Таке часто бувае.

Вiн усмiхаеться й зникае.

Нелл червонiе й дiстае iз сумочки записник, щоб хоча б чимось себе зайняти. Вона швидко гортае сторiнки з перелiком паризьких пам’яток i витрiщаеться на бiлу сторiнку, доки не переконуеться, що на неi нiхто не дивиться.

«Живи секундою», – пише вона на чистiй сторiнцi й двiчi пiдкреслюе записане. Колись вона бачила таке в журналi.

Вона дивиться на годинник. За чверть десята. Ще приблизно 39 600 секунд, i вона зможе сiсти в потяг i назавжди забути про цi вихiднi.

* * *

Коли Нелл повертаеться в готель, француженка все ще стоiть за стiйкою реестрацii. Звiсно, вона там. Вона посувае ключi Нелл.

– Інша панi ще не повернулася, – говорить вона, промовляючи «iнша» як «iнгша». – Якщо вона повернеться до кiнця моеi змiни, я перекажу, що ви в номерi.

Нелл дякуе й пiдiймаеться нагору.

Вона вiдкручуе воду й стае пiд душ, намагаючись змити iз себе розчарування дня. Нарештi о пiв на одинадцяту вона лягае в лiжко й бере зi столика якийсь французький журнал. Вона не розумiе, що там написано, але книги iз собою Нелл не брала. Адже зовсiм не планувала проводити час за читанням.

Нарештi об одинадцятiй вона вимикае свiтло й лежить у темрявi, прислухаючись до мопедiв, що зi скрипом проiжджають вузенькими вуличками, i смiху життерадiсних французiв, якi повертаються додому. Вона почуваеться чужою на цьому святi життя.

На очi навертаються сльози, iй хочеться зателефонувати дiвчатам i розповiсти про те, що сталося. Але вона поки що не готова вислуховувати слова спiвчуття. Вона не дозволяе собi думати про Пiта й про те, що вiн ii покинув. Вона намагаеться не уявляти маминого обличчя, коли та дiзнаеться правду про романтичнi вихiднi в Парижi.

А тодi дверi вiдчиняються. І вмикаеться свiтло.

– Очам своiм не вiрю. – Посеред номера стоiть американка, обличчя червоне вiд алкоголю, на плечах великий бузковий шарф. – Я сподiвалася, до мого повернення вас уже тут не буде.

– Я також, – вiдповiдае Нелл, натягуючи ковдру на голову. – Вимкнiть, будь ласка, свiтло, якщо вам, звiсно, не складно.

– Менi нiхто не сказав, що ви ще тут.

– А я тут.

Нелл чуе, як на стiл падае сумочка, як у шафi дзеленчать вiшаки.

– Менi некомфортно ночувати в одному номерi з незнайомою людиною.

– Повiрте, якби в мене був вибiр, я б також не стала ночувати з вами.

Нелл лежить, укрившись iз головою, а американка тим часом продовжуе ходити туди-сюди в номерi i йде нарештi у ванну. Нелл чуе крiзь стiну, як жiнка чистить зуби, полоще рота, спускае воду в туалетi. Вона намагаеться уявити, що вона, Нелл, перебувае зараз зовсiм в iншому мiсцi. Може, у Брайтонi, з однiею з подруг, i прямо зараз непевною ходою йде до лiжка й вкладаеться спати.

– Мушу вам сказати, що я страшенно незадоволена, – говорить американка.

– Тодi йдiть спати деiнде, – вiдповiдае Нелл. – Тому що в мене на цей номер не менше прав, нiж у вас. А може, навiть бiльше, якщо порiвняти дати бронювання.

– Не треба так дратуватися, – ображаеться американка.

– Не треба змушувати мене почуватися гiрше, нiж я вже, чорт забирай, почуваюся!

– Дорогенька, я не винна, що ваш хлопець не приiхав.

– Ну, а я не винна, що нам зарезервували один номер на двох.

У кiмнатi зависае тривала тиша. Нелл здаеться, що вона поводиться занадто рiзко. «Безглуздо воювати мiж собою в такому тiсному просторi. Адже ми в одному човнi», – думае Нелл. Тому вона намагаеться дiбрати хоча б якiсь слова для примирення.

А тодi голос американки прорiзае нiчну тишу:

– Доводжу до вашого вiдома, що всi цiннi речi я поклала в сейф. А ще я знаю прийоми самозахисту.

– А мене звати Єлизавета Друга, – бурмоче Нелл.

Вона пiдводить погляд угору й чекае, коли клацне вимикач, адже це означатиме, що сусiдка нарештi вимкнула свiтло.

– Просто щоб ви знали, – звучить голос у темрявi, – менi здаеться, це дуже дивне iм’я.

* * *

Незважаючи на втому й поганий настрiй, Нелл не може заснути. Сон то наближаеться до неi, то тiкае геть, нiби сором’язливий коханець. Нелл намагаеться розслабитися й привести думки до ладу, але близько пiвночi внутрiшнiй голос iй говорить: «Нi. Сьогоднi ти не спатимеш, дорогенька».

Їi мозок невпинно працюе, нагадуючи пральну машинку, витягуючи на поверхню думки, нiби брудну бiлизну. Може, вона надто захопилася Пiтом? Була

не надто класна для нього? Може, справа в занадто довгому перелiку паризьких музеiв з усiма цими «за» i «проти» (тривалiсть iхнього перебування в Парижi щодо часу, витраченого в чергах)?

Може, вона просто надто нудна, тому нормальний чоловiк не може ii покохати?

А нiч тим часом повiльно тягнеться. Нелл лежить у темрявi, намагаючись не звертати уваги на хропiння iз сусiднього лiжка. Вона потягуеться, позiхае, перевертаеться з боку на бiк. Намагаеться глибоко дихати, повнiстю розслабитися, уявляти, нiби запихае поганi думки в шухляду й зачиняе ii на замок.

Десь о третiй ночi Нелл мириться з думкою, що iй навряд чи вдасться сьогоднi заснути. Вона злазить iз лiжка й тихо пiдходить до вiкна. Злегка вiдсувае вбiк фiранки.

Свiтло лiхтарiв вiдбиваеться вiд дахiв. Дрiбний дощик нечутно капае на тротуари. Якась парочка повiльно йде додому, тримаючись за руки й про щось тихо перемовляючись.

«А як гарно все було заплановано!» – думае вона.

Американка починае хропiти голоснiше, видаючи звуки, нiби ii душать, на мить вона затихае, а тодi починае хропiти ще голоснiше. Нелл дiстае з валiзи берушi (вона придбала двi пари про всяк випадок) i залазить назад у лiжко. «Я буду вдома вже за вiсiм годин», – думае вона й з цiею втiшливою думкою нарештi занурюеться в сон.

5

Фаб’ен сидить на кухнi в кафе й спостерiгае за тим, як Емiль вiдшкрябуе величезнi сталевi сковорiдки, а Рене, су-шеф, мовчки працюе за своiм столом. Фаб’ен похмуро п’е каву з великоi чашки. На годиннику за чверть перша.

– Напишеш iще одну. Кращу, – говорить Емiль.

– Я вклав туди всю свою душу. А тепер усе пропало.

– Та годi тобi. Ти ж письменник. У тебе в головi мае бути бiльше, нiж одна книга, iнакше ти будеш дуже голодним письменником. І наступного разу користуйся комп’ютером, гаразд? Тодi ти зможеш просто видрукувати ще одну копiю.

З трьохсот iз хвостиком сторiнок рукопису, якi здуло вiтром, Фаб’ен знайшов лише сто вiсiмдесят три. Деякi з них були в болотi й дощовiй водi, на iнших були вiдбитки пiдошов, а ще частина зникла в паризькiй ночi. Прогулюючись вуличками неподалiк вiд будинку, вiн бачив поодинокi сторiнки, якi пролiтали мимо та валялися в стiчнiй канавi. Перехожi не звертали на них жодноi уваги. Дивитися на те, як твоi найпотаемнiшi думки виставлено на загальний огляд, було для Фаб’ена все одно, що стояти на вулицi голим.

– Я такий дурень, Емiлю. Сандрiн не раз менi казала не брати рукописи на дах…

– Тiльки не це, не згадуй про Сандрiн. Прошу тебе. – Емiль зливае жирну воду з раковини й набирае чисту. – Якщо ми говоритимемо про Сандрiн, менi потрiбне брендi.

– Ти вже випив усе брендi, – говорить Рене.

– Що ж менi робити?

– А що твiй герой, письменник Семюел Беккет, говорить? «Спробуй знову, зазнай невдачi, зазнай невдачi краще». – Емiль пiдводить погляд. Його темна шкiра блищить вiд поту й пари. – І зараз я говорю не лише про книгу. Тобi потрiбно познайомитися з кимось. Трохи випити, трохи потанцювати… Знайти, так би мовити, матерiал для новоi книги.

– Таку книгу я б прочитав, – каже Рене.

– От бачиш, навiть Рене прочитав би твою книгу, а вiн читае лише порнографiю якусь.

– Менi подобаються картинки.

– У цьому нiхто не сумнiваеться, Рене, – говорить Емiль.

– Навiть не знаю. Щось я не в настроi, – вiдповiдае Фаб’ен.

– То знайди настрiй! – Емiль нiби та батарея, з ним завжди стае теплiше. – Принаймнi тепер у тебе е привiд виходити з квартири. Виходь i живи. Вiдволiчись, подумай про щось iнше. – Вiн домивае останню сковорiдку й ставить ii до решти, а тодi перекидае рушника через плече. – Гаразд. В Олiв’е завтра ввечерi змiна, так? Тодi залишаемося тiльки ми з тобою. Може, пiдемо вип’емо пивка? Що скажеш?

– Навiть не знаю…

– А чим ти тодi займатимешся? Сидiтимеш у своiй крихiтнiй квартирцi? Мсье Оланд, наш президент, знову скаже по телику, що в краiнi криза. А твоя порожня оселя нагадуватиме, що в тебе немае жiнки.

– Емiлю, вiд твоiх слiв менi не кращае. Теж менi друг.

– Оце вже нi! Я твiй друг! Я даю тобi сотнi причин вийти з дому. Ну ж бо! Ходiмо трохи розважимося. Пiдчепимо цiкавих жiнок. Нас заарештують. – Фаб’ен допивае каву й передае чашку Емiлю, щоб той поставив ii в раковину. – Погоджуйся. Тобi потрiбно жити так, щоб було про що писати.

– Мабуть, – промовляе вiн, – я подумаю.

Емiль хитае головою, коли Фаб’ен махае iм рукою i йде геть.

6

Вона прокинулася вiд того, що у дверi хтось постукав. Спершу стук був ледь чутний, але поступово ставав усе гучнiшим, тому iй довелося сховатися пiд подушку. А тодi вона почула голос:

– Покоiвка.

«Покоiвка».

Нелл пiдводиться, клiпае очима, у вухах стоiть легкий дзвiн, якусь мить вона не може зрозумiти, де перебувае. Вона дивиться на дивне лiжко, а тодi на шпалери на стiнах. У кiмнатi лунае приглушений стукiт. Вона дiстае з вух берушi, i звук стае майже оглушливим.

Нелл злазить iз лiжка, iде до дверей i вiдчиняе iх, протираючи очi.

– Доброго ранку.

Жiнка в унiформi покоiвки, перепрошуючи, вi

ходить назад i промовляе:

– Ah. Je reviendrai[7 - О, я зайду пiзнiше (франц.).].

Але Нелл навiть не здогадуеться, про що та говорить. Тому вона кивае й зачиняе дверi. Вона почуваеться виснаженою. Нелл зиркае на американку, але замiсть неi бачить лише порожне лiжко, ковдра валяеться на пiдлозi, дверi шафи вiдчиненi, а всерединi порожнi вiшаки. Нелл у панiцi оглядае номер, шукаючи свою валiзу, – на щастя, вона все ще тут.

Нелл не думала, що американка поiде так рано, але вона рада, що iй бiльше не доведеться бачити те червоне обличчя. Тепер вона може спокiйно прийняти душ i…

Вона дивиться на телефон. Чверть на дванадцяту.

Не може бути.

Вона вмикае телевiзор, перемикаючи канали в пошуках випуску новин.

Зараз дiйсно чверть на дванадцяту.

Сон як рукою зняло. Вона починае хутко збирати речi, кидаючи iх у валiзу, i швидко одягаеться. Хапае ключi, квитки й бiжить униз. Француженка стоiть за стiйкою адмiнiстратора, така ж бездоганна, як i вчора. Нелл одразу шкодуе, що не знайшла часу на те, щоб вкласти волосся.

– Доброго ранку, мадемуазель.

– Доброго ранку. Я хотiла дiзнатися, чи не могли б ви… Менi потрiбно змiнити квиток на «Євростар».

– Хочете, щоб я зателефонувала в «Євростар»?

– Так, будь ласка. Менi сьогоднi потрiбно бути вдома. Е-е-е… сiмейнi обставини.

Обличчя француженки залишаеться спокiйним.

– Звiсно.

Вона бере квиток, набирае номер i щось швидко говорить французькою. Нелл проводить рукою по волоссю й протирае очi.

– Найближчий рейс о п’ятiй вечора. Вам пiдiйде?

– А ранiше нiчого немае?

– Уранцi були мiсця на раннi рейси, але зараз до п’ятоi все зайнято.

«Це ж треба бути такою iдiоткою, щоб проспати!» – думае Нелл.

– Гаразд.

– І вам доведеться придбати новий квиток.

Нелл дивиться на свiй квиток, який вiддае адмiнiстраторка. Ну так, чорним по бiлому написано: «Поверненню не пiдлягае».

– Новий квиток? І скiльки вiн коштуе?

Француженка щось говорить у слухавку, а тодi прикривае ii рукою.

– Сто сiмдесят вiсiм евро. Бронювати?

Сто сiмдесят вiсiм евро. Близько ста п’ятдесяти фунтiв.

– Хм… знаете що? Менi… потрiбно владнати деякi справи.

Нелл бере квиток, не в змозi пiдвести погляд на француженку. Вона почуваеться iдiоткою. Звiсно ж, дешевий квиток не можна повернути.

– Дякую.

Вона поспiшае сховатися в тишi свого номера й не звертае уваги на те, що адмiнiстраторка ii гукае.

* * *

Нелл сидить на краечку лiжка й тихенько щось бурмоче. Що ж, вона може вiддати половину свого тижневого заробiтку, щоб повернутися додому, або затриматися ще на нiч, щоб наодинцi пережити найгiрший романтичний вiкенд. Звiсно, можна сидiти в цiй мансарднiй кiмнатi й дивитися французьке телебачення, яке вона не розумiе. А можна сидiти в кафе, намагаючись не звертати уваги на щасливi пари.

Вона вирiшуе зварити каву, але в номерi немае чайника.

– Та що ж це таке! – говорить вона вголос. І вирiшуе, що ненавидить Париж.

І саме в цю мить Нелл помiчае на пiдлозi вiдкритий конверт, iз якого щось визирае. Вона нахиляеться й пiднiмае його. Усерединi два квитки на виставку художницi, про яку вона нiби десь чула. Нелл перевертае конверт. Мабуть, його загубила та американка. Вона кладе квитки в кишеню. Пiзнiше вона вирiшить, що з ними робити. А зараз потрiбно трохи пiдфарбуватися, вкласти волосся i йти пити каву в кафе.

* * *

На вулицi при денному свiтлi Париж подобаеться iй значно бiльше. Вона йде вулицею, доки не знаходить миле на вигляд кафе, i замовляе каву з круасаном. Нелл обирае столик на вулицi. Вона здригаеться вiд холоду й сiдае за столик поряд iз якимись людьми, якi також п’ють каву. Вона гладить песика лiтньоi французькоi панi, яка сидить поряд, ii шарф нагадуе японське оригамi. Нелл робить кiлька фото. Якийсь француз вiтаеться з нею, злегка пiднiмаючи капелюха, i вона не може стримати усмiшку.

Кава дивовижна, i круасан – справжня смакота. Вона занотовуе в записнику назву кави, якщо iй раптом захочеться повернутися. Вона залишае чайовi й повертаеться в готель. Нелл думае: «Що ж, у мене були й гiршi снiданки». На протилежному боцi вулицi помiчае крамницю iз сумочками й вирiшуе пiдiйти ближче. Вона стоiть бiля вiтрини, ще нiколи дiвчина не бачила таких елегантних сумок – з умiло обробленоi шкiри, дивовижних пастельних кольорiв. Крамниця нагадуе декорацii до кiнофiльмiв. Нелл iде далi й раптом чуе вiолончель. Вона роззираеться довкола, доки не помiчае вiкно, з якого линуть цi дивовижнi звуки. Нелл слухае, а тодi сiдае на сходи бiля будинку. Це найпрекраснiше, що вона коли-небудь чула. Коли музика затихае, на балконi з’являеться дiвчина, тримаючи в руках вiолончель, i дивиться вниз. Нелл встае, трохи нiяковiючи, а тодi йде далi, занурена у власнi думки.

Вона все ще не може вирiшити, що робити. Повiльно йдучи й сперечаючись сама iз собою, вона записуе в нотатнику всi «за» i «проти» того, щоб узяти квиток на потяг на п’яту. Якщо вона поiде, то зможе встигнути на вечiрнiй потяг до Брайтона й зробити дiвчатам сюрприз, урятувавши

таким чином власнi вихiднi. Вона зможе напитися, розповiсти iм усе, а вони за нею доглядатимуть. Навiщо iще потрiбнi подруги, зрештою?!

Але думка про те, що доведеться витратити ще сто п’ятдесят фунтiв на й так провальнi вихiднi, засмучуе ii ще бiльше. До того ж вона не хоче, щоб ii перша подорож у Париж закiнчилася капiтуляцiею. Їй не хочеться, щоб Париж став для неi мiсцем, де ii кинули й звiдки вона втекла додому, не поглянувши навiть на Ейфелеву вежу.

Вона все ще в роздумах, коли доходить до готелю, тому пригадуе про квитки, лише сягаючи в кишеню по ключi. Нелл дiстае конверт.

– Перепрошую, – звертаеться вона до адмiнiстраторки. – Ви часом не знаете, де та жiнка, з якою ви мене вчора поселили? Номер сорок два.

Адмiнiстраторка перегортае сторiнки книги реестрацii.

– Вона виписалася сьогоднi вранцi. Гадаю… сiмейнi обставини. – На обличчi жодних емоцiй. – У цi вихiднi у багатьох виникли сiмейнi обставини.

– Вона забула в номерi квитки. На художню виставку. І тепер я не знаю, що з ними робити.

Нелл дае квитки адмiнiстраторцi, i та iх уважно вивчае.

– Вона вирушила в аеропорт… Наскiльки менi вiдомо, це дуже популярна виставка. Минулого вечора про неi говорили в новинах. Люди годинами стоять у чергах, щоб туди потрапити.

Нелл знову дивиться на квитки.

– На вашому мiсцi, мадемуазель, я б пiшла на виставку. – Адмiнiстраторка привiтно всмiхаеться. – Якщо, звiсно, ви… якщо вашi сiмейнi обставини зможуть зачекати.

Нелл дивиться на квитки.

– Мабуть, я так i зроблю.

– Мадемуазель?

Нелл обертаеться.

– Ми не вiзьмемо з вас грошей за номер, якщо вирiшите залишитися. Як компенсацiя за незручностi. – Француженка знову привiтно всмiхаеться.

– О, величезне спасибi. – Нелл приемно здивована.

І вона вирiшуе залишитися. Зрештою, це лише одна нiч.

7

Фаб’ен сидить на даху у футболцi та штанах вiд пiжами, думае; перед ним порожня чашка вiд кави. Вiн дивиться на маленьке фото Сандрiн, яке тримае в руках. А тодi, коли надворi стае доволi прохолодно, щоб i далi сидiти на даху, вiн залазить назад у квартиру – цього разу обережно – i роззираеться довкола. Вона мала рацiю. Тут повний безлад. Вiн бере мiшок для смiття й починае прибирати.

За якусь годину крихiтна квартира трохи змiнилася: брудний одяг перемiстився в кошик для бiлизни, старi газети лежать бiля дверей, i пiзнiше вiн здасть iх на переробку, посуд вимито й складено в сушарцi. Усе стоiть на своiх мiсцях. Вiн умився, поголився й одягнувся. Тепер нiщо не зможе завадити йому писати роман. Вiн кладе сторiнки, якi вдалося знайти, на стiл бiля ноутбука, складае iх у потрiбному порядку, вiдкривае текстовий редактор. Перед ним постае порожня сторiнка, вiн уважно дивиться на неi.

Час iде. Вiн перечитуе кiлька сторiнок, а тодi вiдкладае iх убiк. Потiм бере в руки аркуш i якусь мить уважно його вивчае, повертаеться до ноутбука й кладе пальцi на клавiатуру. Перевiряе мобiльний. Дивиться у вiкно на сiрi дахи. Пiсля того йде у ванну. Повертаеться до ноутбука. Нарештi вiн дивиться на годинник, встае й бере свою куртку.

* * *

Бiля невеликого кiоску перед Нотр-Дамом порожньо. Фаб’ен зупиняе мопед, знiмае шолом i якусь мить дивиться на Сену, спостерiгаючи, як пропливае катер iз туристами, якi щось вигукують i роблять фото крiзь величезнi вiкна. Невеличкий човен «Троянда Парижа» з кiлькома дерев’яними сидiннями спокiйно стоiть, пришвартований до пiрса, порожнiй. Фаб’ен дiстае з багажника мопеда пакунок i спускаеться до кiоску, де сидить його батько, читаючи газету.

– Лосось, – говорить вiн, простягаючи батьковi пакунок.

Клемен цiлуе сина в обидвi щоки, розгортае пакунок, вiдламуе шматочок, кладе до рота й ретельно розжовуе.

– Непогано. Перекажи, щоб наступного разу клав менше кропу, ми ж не в Росii. А тiсто доволi смачне.

– Немае роботи?

– Усе цей катер. Вiн забирае всiх туристiв.

Вони мовчки дивляться на воду. До набережноi спускаеться якась пара, але, зупиняючись бiля кiоску, закоханi якусь мить вагаються i йдуть геть. Фаб’ен чухае гомiлку.

– Якщо я тобi сьогоднi не потрiбен, то можна я пiду на виставку Кало?

– Хочеш побачитися iз Сандрiн?

– Нi, менi подобаеться Фрiда Кало, – промовляе Фаб’ен, хитаючи головою.

– Звiсно, подобаеться, – вiдповiдае Клемен, дивлячись на воду. – Ти не часто говориш про щось iще.

– Вона казала, що я нiколи не зможу змiнити свое життя. Я лише… хочу iй показати. Менi подобаеться мистецтво, я можу змiнитися. О, а ще я прибрав у квартирi.

Мiж ними зависае коротка тиша. Фаб’ен кидае насмiшкуватий погляд на батька, коли той плескае себе по кишенях, нiби щось шукаючи.

– Намагаюся знайти твою медаль, – говорить Клемен.

Фаб’ен стоiть, криво всмiхаючись.

– Я повернуся о четвертiй, тату. Якщо раптом тобi буде потрiбна моя допомога.

Клемен доiдае лосося. Вiн обережно складае папiр у невеликий квадратик i витирае рота. Вiльною рукою тисне синовi руку.

– Сину, – говорить вiн, коли Фаб’ен уже збираеться йти, – вiдпусти ii. Не сприймай усе так серйозн

, гаразд?

* * *

Сандрiн завжди казала, що вiн занадто пiзно прокидаеться. І тепер, потрапивши в кiнець черги, розмежованоi знаками з написами «Звiдси до входу на експозицiю година», «Двi години до входу», Фаб’ен сварить себе за те, що не прийшов ранiше, як вiн, власне, планував.

Вiн став у чергу десь сорок п’ять хвилин тому у веселому настроi, думаючи, що пройде всередину доволi швидко. Але за цей час просунувся на якихось нещасних кiлька крокiв. Надворi прохолодно, i вiн потроху починае мерзнути. Тому натягуе вовняну шапку майже до очей i копае камiнець на тротуарi.

Звiсно, вiн мiг вийти з черги й повернутися до батька, як i обiцяв. Мiг повернутися додому й закiнчити прибирання у квартирi. Вiн мiг заправити мопед i пiдкачати камери. Мiг нарештi перебрати папери, адже вiдкладав це заняття вже не перший мiсяць. Але оскiльки нiхто не збирався виходити з черги, вiн також вирiшив стояти до кiнця.

«А що, як тут менi стане легше?» – думае вiн, натягуючи шапку на вуха. Можливо, сьогоднi вiн зробить крок уперед. І не вiдступатиме, як завжди, у чому його не раз звинувачувала Сандрiн.

Це, звiсно, нiяк не пов’язано з тим фактом, що Фрiда Кало – улюблена художниця Сандрiн. Вiн пiднiмае комiр, уявляючи, як випадково наштовхуеться на неi в барi. «А, так, – недбало кине вiн. – Я щойно був на виставцi Дiего Рив’ери i Фрiди Кало». Вона здивуеться, може, навiть зрадiе. Можливо, вiн придбае каталог i подаруе iй.

Незважаючи на цi мрii, вiн розумiе, що з цього нiчого не вийде. Сандрiн навряд чи буде поряд iз баром, де вiн працюе. Пiсля того, як вони розiйшлися, вона його уникае. Тодi що вiн тут робить?

Вiн пiдводить погляд i помiчае дiвчину, яка повiльно йде в кiнець довжелезноi черги, синя шапка насунута на очi. На обличчi така ж розгубленiсть, як i в iнших, хто розумiе, наскiльки довгою виявилася черга.

Вона зупиняеться за жiнкою неподалiк вiд нього. У руках двi смуги паперу.

– Перепрошую, ви говорите англiйською? Це черга на виставку Кало?

Вона вже не перша, хто запитуе. Жiнка знизуе плечима й вiдповiдае щось iспанською. Коли до Фаб’ена доходить, що саме тримае ця дiвчина в руках, вiн розвертаеться до неi й говорить:

– Вам не потрiбно стояти в черзi. У вас же е квитки.

Вiн указуе iй на початок черги.

– З квитками туди, – промовляе вiн.

– О! – Вона всмiхаеться. – Це чудова новина.

І тут вiн ii впiзнае.

– Пробачте, це часом не ви вечеряли вчора в кафе «Бастiд»?

Вона виглядае злегка приголомшеною, а тодi прикривае рота рукою.

– Ой! Офiцiант. Я облила вас вином. Пробачте!

– De rien[8 - Не переймайтеся (франц.).], – вiдповiдае вiн. – Дрiбницi.

– Усе одно вибачте. І… спасибi. – Вона вже збираеться йти, але раптом розвертаеться й дивиться на Фаб’ена, а тодi – на чергу. Трохи розмiрковуе й нарештi запитуе:

– Скажiть, ви чекаете на когось?

– Нi.

– Хочете… Хочете мiй другий квиток? У мене два.

– А вам вiн хiба не потрiбен?

– Менi iх… подарували. Другий виявився зайвим.

Вiн витрiщаеться на неi, очiкуючи на пояснення. Але вона бiльше нiчого не говорить. Вiн простягае руку й бере квиток.

– Дякую.

– Це найменше, що я можу для вас зробити.

Вони прямують до невеликоi черги бiля входу, де перевiряють квитки. Вiн не в змозi стримати задоволену усмiшку вiд несподiваного подарунка. Вона нiяково зиркае на нього й також усмiхаеться. Раптом вiн помiчае, що в неi почервонiли вуха.

– Тож, – починае вiн, – ви тут на канiкулах?

– Лише на вихiднi. Просто… знаете… хотiлося кудись поiхати.

Вiн злегка нахиляе голову вбiк.

– Це добре – отак узяти й поiхати. Дуже… – Вiн намагаеться дiбрати слово. – Імпульсивно.

Вона хитае головою.

– А ви… ви щодня працюете в ресторанi?

– Майже. Я хочу стати письменником, – промовляе вiн, дивлячись на землю й копаючи камiнчик черевиком. – Але менi здаеться, що я назавжди залишуся офiцiантом.

– О нi! – промовляе вона дивовижно дзвiнким голосом. – Я впевнена, що вам усе вдасться. Адже на ваших очах вiдбуваеться так багато цiкавих речей. Перед вами життя iнших людей. Я маю на увазi там, у ресторанi. У вас мае бути повно iдей.

Вiн знизуе плечима.

– Це лише мрiя. І менi здаеться, не найкраща.

Вони пiдходять до входу, i охоронець проводить дiвчину до стiйки, щоб перевiрити сумочку. Фаб’ен бачить, що вона нiяковiе, i не знае, чекати на неi чи нi.

Але вона пiднiмае руки, нiби прощаючись.

– Що ж, – говорить вона, – сподiваюся, вам сподобаеться виставка.

Вiн запихае руки в кишенi й промовляе:

– Бувайте.

У неi рудувате волосся й милi веснянки на носi. Вона знову всмiхаеться, i навколо очей з’являються зморшки, нiби вона часто бачить радiсть там, де iншi люди не помiчають. Вiн розумiе, що не знае навiть, як ii звати. А тодi, перш нiж вiн встигае запитати, вона бiжить сходами й зникае в натовпi.

Фаб’ен уже кiлька мiсяцiв перебував у депресивному станi, вiн не мiг думати нi про що, окрiм Сандрiн. Кожен бар, до якого вiн заходив, кожна пiсня, яку чув, – усе говорило йому про часи, коли вони були раз

м. Вiн постiйно пригадував форму ii верхньоi губи, запах ii волосся. Вiн нiби жив iз привидом.

Але зараз, у галереi, у ньому щось змiнилося. Його захоплюють картини: величезнi кольоровi полотна Дiего Рив’ери, крихiтнi проникливi автопортрети Фрiди Кало, коханоi жiнки Рив’ери. Фаб’ен майже не помiчае iнших вiдвiдувачiв, якi стовбичать бiля картин.

Вiн зупиняеться перед дивовижним полотном, на якому вона зобразила свiй хребет у формi надламаноi колони. В очах жiнки така туга, що вiн не може вiдвести вiд неi погляду. «Справа в стражданнi», – думае вiн. Вiн думае про те, як довго страждав через Сандрiн, i це змушуе його нiяковiти. Вiн просто потурав ii бажанням. Навряд чи в них було таке кохання, як у Дiего й Фрiди.

Вiн знову й знову зупиняеться перед картинами, якi вже бачив, читае про життя пари, про ту пристрасть, яку вони дiлили мiж мистецтвом, боротьбою за права робiтникiв та коханням одне до одного. Вiн вiдчувае, як у ньому прокидаеться бажання жити кращим, сповненим сенсу життям. Вiн хоче жити, як цi люди. Вiн мусить стати письменником. Мусить.

Тепер його переповнюе нездоланне бажання скорiше повернутися додому й щось написати, щось свiже й абсолютно нове, таке ж щире, як i цi полотна. Найбiльше йому хочеться писати. Але що?

А тодi вiн помiчае ii. Вона стоiть перед автопортретом Фрiди зi зламаним хребтом, ii погляд прикутий до погляду дiвчини на картинi, ii очi широко розплющенi й сумнi. У правiй руцi вона тримае синю шапку. Раптом вiн помiчае, як по ii щоках течуть сльози. Вона пiдiймае лiву руку i, не вiдводячи погляду вiд картини, змахуе сльозу долонею. Раптом вона повертаеться, нiби вiдчувши, що на неi дивляться, i iхнi погляди зустрiчаються. А тодi, не до кiнця розумiючи що робить, Фаб’ен пiдходить до неi.

– Я не мав… я не встиг запитати, – говорить вiн. – Можливо, ви будете не проти скласти менi компанiю за чашечкою кави?

8

О четвертiй годинi дня в кафе «Ле шеваль бльо» повно народу, але офiцiантка все ж таки знаходить для Фаб’ена столик усерединi. Нелл здаеться, що вiн належить до того типу чоловiкiв, яким завжди вдаеться знайти хороший столик усерединi. Вiн замовляе крихiтну чашечку чорноi кави, i вона говорить:

– Менi також, – адже не хоче, щоб вiн почув ii жахливу французьку вимову.

Мiж ними зависае коротка нiякова тиша.

– Хороша виставка, правда?

– Зазвичай я не плачу перед картинами, – вiдповiдае вона. – Тепер почуваюся трохи по-дурному.

– Нi-нi, усе гаразд. Просто полотна дуже зворушливi. Усi цi люди, i фото…

Вiн починае говорити про виставку, про те, що чув про роботи цiеi художницi й навiть не пiдозрював, що ii картини аж так зачеплять його душу.

– Я вiдчуваю iх тут, розумiете? – Вiн указуе на груди. – Це було дуже… потужно.

– Так, – погоджуеться вона.

Нiхто з ii знайомих не говорить на подiбнi теми, вони звикли обговорювати, у чому Тесса прийшла на роботу, або серiал «Вулиця Коронацii», або хто напився до поросячого вереску в минулi вихiднi.

– Думаю… менi б хотiлося писати так, як вони малюють. Розумiете? Я хочу, щоб хтось прочитав мою книгу, i сказав… bouf!

Вона не може стримати усмiшку.

– Гадаете, це смiшно? – Вiн виглядае ображеним.

– Зовсiм нi. Просто ви сказали «bouf».

– То й що?

– В Англii так не говорять. Я просто… – вона хитае головою, – просто смiшне слово.

Вiн дивиться на неi й голосно смiеться:

– Bouf!

І крига скресла. Їй приносять каву, вона кладе в чашку два шматочки цукру, щоб було смачнiше.

Фаб’ен випивае свою каву за два ковтки.

– То як тобi Париж, Нелл з Англii? Це твоя перша подорож?

– Менi подобаеться. Принаймнi те, що я встигла побачити. Але я поки що не бачила жодних вiдомих мiсць. Анi Ейфелеву вежу, анi Нотр-Дам, анi того мосту, на який закоханi вiшають замочки. І тепер я навряд чи встигну.

– Ти ще повернешся. Люди завжди повертаються. А якi в тебе плани на вечiр?

– Ще не знаю. Може, пошукаю якусь милу мiсцину, щоб поiсти. А може, залишуся в номерi. Я страшенно стомилася. – Вона смiеться. – А ти сьогоднi працюеш?

– Нi. Не працюю.

Вона намагаеться приховати розчарування.

Вiн дивиться на годинник.

– Merde![9 - Хай йому грець! (франц.).] Я обiцяв допомогти батьковi. Менi час iти. – Вiн дивиться на неi. – Сьогоднi ввечерi я зустрiчаюся з друзями в барi. Якщо хочеш, приеднуйся до нас.

– Дуже мило з твого боку, але…

– Але що? – На його обличчi вiдкрита й привiтна усмiшка. – Ти не можеш приiхати в Париж i весь час сидiти в готелi.

– Нiчого, я переживу.

Раптом вона чуе в головi голос мами: «Не можна зустрiчатися з незнайомим чоловiком. Вiн може виявитися ким завгодно. У нього голена голова».

– Нелл, дозволь менi пригостити тебе, щоб хоч так подякувати за квиток.

– Навiть не знаю…

– Вважай це паризькою традицiею.

У нього дивовижна усмiшка. Вона вагаеться.

– А це далеко?

– Тут усе близько, – усмiхаеться вiн. – Ти ж у Парижi!

– Гаразд. Де зустрiнемося?

– Я за тобою зайду. Де твiй готель?

Вона говорить йому назву й запитуе:

– 

куди ми пiдемо?

– Туди, куди заведе нас нiч. Ти ж у нас iмпульсивна англiйська дiвчина.

Вiн махае рукою, заводить мопед i зникае.

* * *

Нелл повертаеться в номер усе ще пiд враженнями вiд ранкових подiй. У неi перед очима картини з виставки, великi руки Фаб’ена на маленькiй чашцi, сумний погляд тендiтноi жiнки на полотнах. Вона бачить чарiвнi сади на березi Сени, яка тече внизу. Вона чуе шипiння дверей вагонiв метро. Вона вiдчувае, як усерединi неi все вируе. Вона почуваеться, нiби героiня якоiсь книги.

Вона приймае душ i мие голову. Передивляеться своi речi, якi привезла iз собою, i замислюеться, чи достатньо вони паризькi. Адже парижанки дуже стильнi й намагаються бути не схожими на iнших. І вони одягаються зовсiм не так, як англiйки.

Вона спускаеться до ресепшн. Адмiнiстраторка сидить на своему мiсцi, звiряючи якiсть цифри. Коли Нелл пiдходить до стiйки, вона вiдволiкаеться вiд цифр, ii волосся зiбране в блискучий хвiст.

– Перепрошую, ви часом не знаете, де тут можна купити якийсь одяг? Щось французьке?

Адмiнiстраторка якусь мить дивиться на Нелл i промовляе:

– Французьке?

– Я ввечерi збираюся зустрiтися де з ким, i менi хочеться бути схожою… на француженку.

Адмiнiстраторка вiдкладае ручку вбiк.

– Ви хочете здаватися француженкою?

– Ну, принаймнi не так видiлятися серед натовпу.

– А чому ви не хочете видiлятися?

Нелл робить глибокий вдих i переходить на шепiт:

– Я просто… у мене жахливий одяг. І ви собi навiть не уявляете, як воно – бути оточеною стильними француженками, коли ти не француженка. У Парижi.

Адмiнiстраторка на мить замислюеться. Тодi перехиляеться через стiйку й дивиться на одяг Нелл. Пiсля цього сiдае на мiсце, записуе щось на клаптику паперу й простягае його дiвчинi.

– Це адреса. Ідiть униз по рю де Архiв. Скажiть, що ви вiд Марiанни.

Нелл дивиться на клаптик паперу.

– Величезне спасибi! А ви Марiанна?

Адмiнiстраторка ледь пiднiмае брову.

Нелл розвертаеться до виходу й говорить, махаючи рукою:

– Ну, добре. Дякую… Марiанно!

* * *

Двадцять хвилин по тому Нелл стоiть перед дзеркалом у широкому светрi й чорних звужених джинсах. Консультант – жiнка з охайно зiбраним волоссям i браслетами на руцi – зав’язуе шарф навколо шиi Нелл так, як iй здаеться ну дуже по-французьки. У крамницi пахне сандаловим деревом та iнжиром.

– Tr?s[10 - Шикарно, мадмуазаль (франц.).] chic, mademoiselle, – говорить дiвчина-консультант.

– Я схожа на… парижанку?

– Нiби щойно зiйшли з Монмартру, мадемуазель, – промовляе жiнка з пiдозрiло непроникним обличчям. Нелл могла б запiдозрити, що жiнка смiеться над нею, але iй здаеться, що у француженок узагалi немае почуття гумору. Мабуть, вiд цього з’являються зморшки.

Нелл робить глибокий вдих.

– Що ж, гадаю, я це зможу носити. – Їi голос трохи тремтить. – Я могла б носити топ на роботу… Гаразд, я беру все це.

Доки вона стоiть на касi, намагаючись не думати про те, скiльки воно все коштуе, ii увагу привертае сукня у вiтринi крамницi – лiтнiй сарафан у стилi 50-х, яскраво-смарагдовий з ананасами. Вона помiтила його ще вранцi, коли проходила тут, помiтила, як переливався на паризькому сонцi нiжний шовк, з якого його було пошито. Ця сукня нагадувала Нелл про старих зiрок голлiвудського кiно.

– Менi подобаеться ця сукня.

– Упевнена, вона вам личитиме. Бажаете примiряти?

– О нi, – говорить Нелл. – Насправдi це не зовсiм…

За п’ять хвилин Нелл уже стоiть у смарагдовiй сукнi перед дзеркалом. Вона ледве себе впiзнае. Сукня ii змiнила: колiр волосся став глибшим, талiя – вужчою. У сукнi вона зробилася бiльш витонченою версiею себе самоi.

Консультантка поправляе низ, а тодi вiдходить трохи назад i з захопленням промовляе:

– Ця сукня вам дуже личить. Magnifique![11 - Неперевершено (франц.).]

Нелл уважно вивчае цю нову Нелл у дзеркалi. Здаеться, у неi змiнилася навiть постава.

– Вам подобаеться? Це остання. Я могла б зробити знижку.

Нелл дивиться на вартiсть i миттево приходить до тями.

– О, я нiколи ii не одягу. Розумiете, я купую практичний i недорогий одяг. А це занадто дорога рiч, щоб лежати в шафi. Тому нi. Я не можу.

– Ви хiба нiколи не робили нiчого, що пiднiмае вам настрiй? – запитуе дiвчина-консультант. – Мадемуазель, вам варто провести в Парижi бiльше часу.

* * *

За двадцять хвилин Нелл повертаеться в номер iз пакетом у руках. Вона одягае вузькi чорнi джинси, вiльний светр i туфлi на пiдборах. А тодi дивиться на французький журнал, який лежить на лiжку. Вона гортае кiлька сторiнок i робить зачiску та макiяж, як у моделей. Тодi Нелл дивиться на свое вiдображення й задоволено всмiхаеться.

Вона в Парижi, у паризьких речах, збираеться зустрiтися з паризьким хлопцем, якого провела на виставку в галерею!

Вона збирае волосся у вiльний пучок, фарбуе помадою губи, сiдае на лiжко й починае смiятися.

* * *

Двадцять хвилин по тому Нелл усе ще сидить на лiжку, дивлячись у нiкуди.

Вона в Парижi, у паризьких речах, збираеться зустрiтися з пари

ьким хлопцем, якого провела на виставку в галерею!

Вона, очевидно, збожеволiла.

Це найбезглуздiше, що вона робила у своему життi.

Це ще безглуздiше, нiж купити квиток у Париж чоловiковi, який посмiв заявити, що не може визначитися, на що бiльше схоже ii обличчя: на морду коня чи на булочку з родзинками.

Завтра ii iм’я з’явиться на шпальтах газет або – ще гiрше – у крихiтних повiдомленнях, настiльки неважливих, що iм не знайшлося мiсця на першiй сторiнцi.

«У Парижi було вбито дiвчину пiсля того, як ii бойфренд не змiг до неi приiхати».

«А я казала, що не можна зустрiчатися з незнайомими чоловiками», – сказала б ii мати.

Нелл дивиться на себе в дзеркало. Що ж вона накоiла?

Вона хапае ключi, взуваеться й бiжить вузькими сходами на рецепцiю. Марiанна на мiсцi, i Нелл чекае, доки та закiнчить говорити по телефону, а тодi нахиляеться до неi й тихо говорить:

– Якщо за мною зайде чоловiк, чи не могли б ви йому сказати, що я захворiла?

Жiнка супиться.

– Отже, це не сiмейнi обставини?

– Нi. У мене… е-е-е… болить живiт.

– Болить живiт, значить. Дуже шкода, мадемуазель. А який на вигляд цей чоловiк?

– У нього дуже коротке волосся. Вiн iздить на мопедi. І його точно ще немае. Я… Вiн високий, i в нього красивi очi.

– Красивi очi.

– Послухайте, вiн единий чоловiк, який може про мене запитувати.

Адмiнiстраторка кивае, нiби зовсiм не сумнiваеться в сказаному.

Нелл продовжуе:

– Я… Вiн запросив мене зустрiтися ввечерi, i… це не дуже хороша iдея насправдi.

– То… вiн вам не подобаеться?

– Зовсiм нi. Вiн чарiвний. Просто… я його зовсiм не знаю.

– Але… як ви зможете про нього щось дiзнатися, якщо не сходите з ним на побачення?

– Я не знаю його достатньо добре для того, щоб iти з ним кудись у незнайомому мiстi. І, можливо, з iншими незнайомими менi людьми.

– Ви занадто часто повторюете слово «незнайомий». Вам не здаеться?

– Справдi.

– Отже, ви сьогоднi залишитеся в номерi?

– Так. Нi. Я не знаю. – Нелл переминаеться з ноги на ногу, розумiючи, наскiльки безглуздо все це звучить.

Марiанна повiльно роздивляеться ii з голови до нiг.

– У вас чудовий вигляд.

– Дякую.

– Шкода, що у вас болить живiт. Ну, добре. – Вона усмiхаеться й повертаеться до паперiв. – Може, iншим разом.

* * *

Нелл сидить у номерi й дивиться телевiзор. Якийсь чоловiк розмовляе з iншим. Один iз них так сильно хитае головою, що всi його жирнi пiдборiддя дрижать, нiби желе. Вона постiйно дивиться на годинник, стрiлка повiльно повзе до восьмоi. У животi бурчить. Вона згадуе, що Фаб’ен казав щось про невелике кафе, де подають фалафель, у еврейському кварталi. Цiкаво, як це – сидiти позаду на мопедi.

Нелл дiстае записник i бере зi столика готельну ручку. Вона пише:

ПРИЧИНИ, ЧОМУ Я ЗАЛИШИЛАСЯ В НОМЕРІ

1. Вiн може бути вбивцею iз сокирою.

2. Вiн може захотiти сексу.

3. Можливо, пункти 1 i 2.

4. Я можу опинитися в незнайомiй менi частинi Парижа.

5. Менi доведеться говорити з таксистом.

6. У мене можуть виникнути складнощi з поверненням у готель уночi.

7. У мене дурнуватий вигляд.

8. Менi потрiбно буде вдавати, що я iмпульсивна.

9. Менi доведеться говорити французькою, iсти французькi страви перед французами.

10. Якщо я рано ляжу спати, то прокинуся рано в гарному настроi й встигну на потяг додому.

Вона сидить, дивлячись на акуратний перелiк аргументiв «за». А тодi перегортае сторiнку й пише:

1. Я в Парижi.

Якусь мить вона дивиться на написане. А тодi, коли годинник показуе восьму, вона запихае записник у сумку, хапае пальто й бiжить вузькими сходами вниз, на рецепцiю.

Вiн уже тут, стоiть, обпершись на стiйку, i теревенить з адмiнiстраторкою. У Нелл починають палати щоки. Вона пiдходить до них, ii серце мало не вистрибуе з грудей, вона намагаеться дiбрати слова, щоб пояснити свою дивну поведiнку. Але що б вона не казала, це звучатиме по-дурному. І одразу стане зрозумiло, що вона просто злякалася з ним зустрiтися.

– О, це ви, мадемуазель, а я якраз казала вашому друговi, що ви трохи затримаетеся, – промовила Марiанна.

– Ну що, готова? – запитуе Фаб’ен, усмiхаючись.

Вона не пригадуе, щоб хтось iще так радiв вiд зустрiчi з нею, звiсно, якщо не брати до уваги собаку сусiдiв, який постiйно намагаеться дуже непристойно тертися об ii ногу.

– Мадемуазель, якщо ви повернетеся пiсля опiвночi, вам знадобиться ввести на входi цей код. – Адмiнiстраторка передае Нелл невелику картку. – Як добре, що ваш живiт бiльше не болить.

* * *

– Ти добре почуваешся? – запитуе Фаб’ен, даючи iй шолом.

Паризький вечiр прохолодний i трохи морозний. Вона нiколи ранiше не каталася на мопедi. Вона десь читала про те, що в аварiях iз мопедами гине багато людей. Але вона все ж таки одягае шолом, Фаб’ен уже за кермом, махае iй, щоб сiдала.

– Усе вже добре, – вiдповiдае Нелл.

«Будь ласка, не дай нам загинути», – думае вона.

– Чудово. Що ж, спершу ми трохи вип’емо, потiм, можливо, поiмо, але зараз я хочу показати тобi Париж,

домовилися?

Вона обiймае його за талiю, мопед зриваеться з мiсця й зникае в паризькiй ночi.

9

Фаб’ен зi свистом несеться вулицею Рiволi, оминаючи авто, вiдчуваючи, як стискаються руки дiвчини на його талii щоразу, як вiн додае швидкостi. Вiн зупиняеться на червоний i запитуе:

– Усе гаразд? – Через шолом його голос звучить глухо.

Вона усмiхаеться, кiнчик носа злегка почервонiв.

– Так, – говорить вона й бачить, як вiн усмiхаеться.

Сандрiн завжди iздила з ним без жодних емоцiй, нiби намагаючись приховати те, що вона насправдi думае про його стиль водiння. А ось ця англiйка верещить i регоче, ii волосся розлiтаеться в рiзнi боки, а коли вiн особливо рiзко маневруе в транспортному потоцi, вона кричить: «Боже мiй! Божечки!»

Вiн везе ii жвавими проспектами, бiчними вуличками, вискакуе через мiст Турнель на острiв Сен-Луi, щоб вона могла помилуватися водою, яка переливаеться пiд ними. Тодi вiн робить коло й виiжджае на мiст Архiепархii, щоб вона побачила Нотр-Дам, який свiтиться в темрявi, з його кам’яними горгульями, якi визирають iз готичних башт.

Пiсля цього, не давши iй звести подих, Фаб’ен везе ii до Єлисейських Полiв, оминаючи авто й сигналячи пiшоходам, якi вискакують на проiжджу частину. Пiсля цього вiн збавляе швидкiсть i пiдiймае вгору руку, щоб вона поглянула на Трiумфальну арку. Вiн вiдчувае, що вона трохи вiдхиляеться назад, коли вони проiжджають пiд нею. Вiн пiднiмае вгору великий палець, i вона робить те саме.

Вiн мчить через мiст i звертае праворуч, на набережну. Обганяе автобуси й таксi, iгноруючи гудки, i нарештi опиняеться в мiсцi призначення. Вiн зупиняеться й глушить мотор. Рiчкою пливуть туристичнi катери, поряд торгують сувенiрами у виглядi Ейфелевоi вежi й цукровою ватою. І ось вони бачать ii. Справжня Ейфелева вежа возвеличуеться перед ними, сотнi ii сталевих частин пiдiймаються в безмежне вечiрне небо.

Нелл його вiдпускае й обережно злазить iз мопеда, нiби за час поiздки в неi затерпли ноги. Вона знiмае шолом. Фаб’ен помiчае, що, на вiдмiну вiд Сандрiн, вона не поспiшае поправляти зачiску. Вона розглядае все навколо, ii рот вiдкритий вiд захвату й схожий на букву «О».

Вiн також знiмае шолом i перехиляеться через кермо.

– Ось! Тепер можеш смiливо казати, що оглянула всi важливi визначнi мiсця Парижа лише за… кхм… двадцять двi хвилини.

Вона дивиться на нього, ii очi сяють.

– Чорт забирай, це було найкрутiше i, мабуть, найкраще з усього, що я робила у своему життi.

Вона смiеться.

– Це ж Ейфелева вежа!

– Хочеш пiднятися нагору? Але нам, мабуть, доведеться вистояти чергу.

На мить вона замислюеться.

– Менi здаеться, на сьогоднi з нас уже досить черг. А ось вiд чого я б не вiдмовилася, так це випити.

– Чого саме?

– Вина! – Вона знову сiдае на мопед. – Хочеться склянку вина.

Вiн вiдчувае, як вона обiймае його за талiю. Фаб’ен заводить двигун i знову мчить крiзь нiчне мiсто.

* * *

На вуличках Брайтона повно людей: дiвчата влаштовують вечiрки, хлопцi уважно iх розглядають. Магда, Трiш та Сью йдуть тротуаром, змушуючи перехожих час вiд часу поступатися iм мiсцем. Вони намагаються знайти бар, у якому для дiвочих компанiй влаштовують щасливi години.

– Хай йому грець, – говорить Магда, порпаючись у сумочцi. – Я забула телефон.

– У готелi йому буде безпечнiше, – вiдповiдае Трiш. – Ти знову нап’ешся й загубиш його десь.

– А що, як я з кимось познайомлюся? Як я запам’ятаю його номер?

– Вiн може записати його на твоему… Пiт?

– На чому?

– Це Пiт? Пiт Велш?

Жiнки зупиняються й дивляться, як пошарпаний чоловiк вивалюеться з бару «Мермейдс армс». Вiн ошелешено дивиться на них.

Магда пiдходить до нього, не розумiючи, що вiдбуваеться.

– Що ти?.. Ти хiба не маеш бути в Парижi?

Пiт чухае потилицю. Вiн дуже п’яний.

– А. Це. Так. Точно. Було непросто вирватися з роботи.

Жiнки перезираються, а тодi Сью запитуе:

– А де Нелл? Господи, де ж Нелл?

* * *

Нелл пробираеться в куточок бару «Нуар», розташованого в невiдомiй iй частинi центру Парижа, вона вже давно припинила здогадуватися, де саме. Ранiше Фаб’ен говорив щось про вечерю, але, схоже, що зараз усiм не до iжi. Нелл повнiстю розслабилася в компанii Емiля й Рене та рудоволосоi подруги Емiля, чие iм’я Фаб’ен постiйно забувае. Нелл знiмае пальто, i ii волосся розлiтаеться по плечах. Вона усмiхаеться. Заради неi всi переходять на англiйську, а Емiль намагаеться навчити ii лаятися французькою. На столi багато пляшок, а музика грае настiльки гучно, що iм доводиться кричати.

– Merde! – говорить вiн. – Але ти повинна при цьому робити суворе обличчя. – Merde!

– Merde! – Вона пiднiмае руки, як Емiль, а тодi знову регоче. – Нi, у мене нiкудишня вимова.

– Лайно.

– Лайно, – повторюе вона, копiюючи його низький голос. – А оце я можу.

– Ти лаешся якось без душi. Менi здавалося, англiйськi дiвчата лаються, як матроси, хiба нi?

– Bouf, – говорить вона й дивиться на Фаб’ена.

– Bouf? – перепитуе Емiль.

– Bouf, – говорить Рене.

Ф

б’ен раптом розумiе, що спостерiгае за нею. Не можна сказати, що вона красуня, принаймнi не така гарна, як Сандрiн. Але в ii обличчi е щось таке, що не дае йому вiдвести погляду. Йому подобаеться, як вона морщить носа, коли смiеться. І те, як на ii обличчi проступае почуття провини, нiби вона зробила щось, чого не слiд було. А ще те, як вона усмiхаеться, показуючи дрiбнi бiлi зовсiм дитячi зуби.

На мить iхнi погляди перетинаються, вiн помiчае в ii очах запитання, i в повiтрi зависае невимовлена вiдповiдь. «Так, Емiль веселий, – говорить ii погляд, – але ми чудово розумiемо, що мiж нами щось е». Коли вiн вiдвертаеться, то вiдчувае, як напружуються м’язи живота. Тодi вiн встае, пiдходить до барноi стiйки й замовляе напоi на всiх.

– Схоже, ти нарештi вирiшив рухатися далi? – запитав бармен Фред.

– Вона лише друг. Приiхала з Англii.

– Як знаеш, – говорить Фред i наповнюе склянки. Йому навiть не потрiбно запитувати, що вони питимуть. Зараз вечiр суботи. – До речi, я ii бачив.

– Сандрiн?

– Так. Сказала, що знайшла нову роботу. Щось пов’язане зi студiею дизайну.

Фаб’ен вiдчувае, як стискаеться його серце вiд того, що в життi Сандрiн вiдбуваються важливi змiни, а вiн про них не знае.

– Добре, – говорить Фред, намагаючись не дивитися на Фаб’ена, – що ти рухаешся далi.

І раптом хлопець розумiе, що в Сандрiн хтось е. «Добре, що ти рухаешся далi».

І доки вiн несе напоi до столика, його раптом щось накривае. Серце огидно стискаеться, але вже не болить. Гаразд, уже не мае жодного значення. Прийшов час ii вiдпустити.

– А я думала, ми питимемо вино, – говорить Нелл, коли бачить, що вiн принiс.

– Час для текiли, – вiдповiдае вiн. – По однiй. Просто так.

– Адже ти в Парижi й зараз суботнiй вечiр, – додае Емiль. – Та й узагалi хiба для текiли потрiбен привiд?

Фаб’ен почуваеться живим i безстрашним. Вiн хоче, щоб Нелл смiялася до самого ранку. Вiн хоче пiти з нею в клуб i танцювати, тримаючи ii за талiю та дивлячись iй у вiчi. Вiн хоче прокидатися вранцi, наповнений сенсом, сповнений думками про веселощi й паризькi вулички. Вiн хоче купатися в почуттi надii, що тепер усе буде по-iншому, що поряд буде хтось, хто бачитиме в ньому лише найкраще.

– Не потрiбен. Звiсно, якщо Нелл не проти.

– Нелл, – говорить Рене. – Що означае твое iм’я? Це звичайне англiйське iм’я?

– Це найгiрше у свiтi iм’я, – промовляе Нелл. – Моя мати назвала мене на честь одного з персонажiв творiв Чарльза Дiккенса.

– Що ж, могло бути гiрше. Ти могла б бути… як ii там… мiс Хавiшем.

– Мерсi Пекснiфф.

– Фаннi Доррiт.

Вони починають реготати.

– Звiдки ви всi стiльки знаете про Дiккенса? – запитуе Нелл, хихочучи.

– Ми разом вивчали англiйську лiтературу. Фаб’ен постiйно читае. Це жахливо. Ми ледь не побилися, щоб витягти його. – Емiль пiдiймае келиха. – Вiн нiби, нiби… як же це… вiдлюдник. Вiн вiдлюдник. Гадки не маю, як тобi вдалося витягти його сьогоднi. Але я цьому неймовiрно радий. Salut![12 - Будьмо! (франц.)]

– Salut! – вiдповiдае вона, а тодi дiстае з кишенi телефон i дивиться на екран. Вона виглядае шокованою й вдивляеться уважнiше в повiдомлення, нiби намагаеться переконатися в тому, що правильно його прочитала.

Повiдомлення вiд Трiш: «З тобою все гаразд???»

– Усе гаразд? – запитуе Фаб’ен, коли Нелл нiчого не вiдповiдае.

– Так, – вiдповiдае вона. – Моя подруга трохи мене здивувала. То… куди йдемо далi?

* * *

На годиннику пiв на третю ранку. Фаб’ен випив бiльше, нiж випивае за весь тиждень. Вiд смiху в нього вже болить бiк. Раптом починае лунати одна з улюблених мелодiй Фаб’ена, яку вiн завжди вмикав пiд час прибирання в ресторанi, доки його шеф ii не заборонив. Емiль зриваеться на ноги, залазить на барну стiйку й починае танцювати, б’ючи себе в груди й всмiхаючись людям унизу. Градус веселощiв наростае.

Фаб’ен вiдчувае, як Нелл торкаеться його руки. Вона усмiхаеться, ii волосся вологе вiд поту, деякi пасма вибилися iз зачiски. Трохи ранiше вона зняла свое пальто, i тепер вони пiдозрюють, що бiльше його нiколи не побачать.

Рудоволоса дiвчина залазить на барну стiйку поряд з Емiлем i також починае танцювати. Вони витанцьовують, попиваючи пиво з пляшок. Бармен стоiть позаду, спостерiгаючи й час вiд часу прибираючи склянки вiд випадкового удару ногою. Це не вперше бар Зейделя перетворився на танцмайданчик i точно не востанне.

Нелл намагаеться щось сказати Фаб’еновi.

Вiн нахиляеться до неi, щоб почути, що вона говорить, i вiдчувае легкий аромат ii парфумiв.

– Я нiколи не танцювала на барнiй стiйцi, – говорить вона.

– Нi? То зроби це! – вiдповiдае вiн.

Вона усмiхаеться, хитае головою й пильно дивиться в його очi. Аж раптом вона нiби щось згадуе, кладе руку на його плече, i вiн допомагае iй залiзти нагору. Нелл опиняеться на барнiй стiйцi, дивиться на Фаб’ена згори й раптом починае танцювати. Емiль пiдносить пляшку з пивом угору, i Нелл входить у ритм. Вона заплющуе очi, волосся колишеться в такт музицi. Вона змахуе пiт iз чола й робить ковток iз пляшки.

А тодi до них залазять ще двое людей.

Фаб’ен не збираеться приеднуватися до них. Йому хочеться стояти там, вiдчувати, як музика пронизуе його тiло, йому хочеться дивитися на неi, радiти вiд того, що вона насолоджуеться моментом, i знати, що вiн також е частиною цього моменту.

А тодi вона розплющуе очi, намагаючись знайти його серед десяткiв людей. Вона помiчае його й усмiхаеться. Фаб’ен розумiе, що вiдчувае те, про що вже давно забув.

Вiн щасливий.

* * *

На годиннику четверта ранку чи, може, уже п’ята. Вона давно забула про час. Вона iде поряд iз Фаб’еном тихими паризькими вуличками, трохи шпортаючись на брукiвцi, литки болять вiд танцiв. Нелл змерзла, i Фаб’ен, помiчаючи це, накидае свою куртку на ii плечi.

– Завтра зателефоную Зейделю й запитаю, чи нiхто не бачив твого пальта, – говорить вiн.

– Не переймайся, – промовляе Нелл, насолоджуючись вагою його куртки й легким ароматом його лосьйону. – Усе одно це було старе пальто. Ой, чорт забирай, у ньому був код.

– Код?

– У готель. Тепер я не зможу увiйти.

– Що ж, можеш залишитися в мене, – промовляе вiн, не дивлячись на неi, так, нiби це звична справа.

– Ой, нi, – швидко вiдповiдае Нелл. – Це дуже мило з твого боку, але…

– Але що?

– Я тебе зовсiм не знаю. Але дякую за пропозицiю.

– Що ж… – говорить Фаб’ен, дивлячись на годинник, – готель вiдчиниться за годину й сорок хвилин. Можемо зачекати в кафе, або прогулятися, або…

Нелл чекае, доки вiн закiнчить речення. Фаб’ен несподiвано всмiхаеться, бере ii за руку, i вони бiжать вулицею.

* * *

На якусь мить, коли Фаб’ен спускаеться вниз схилом, який веде до причалу, Нелл починае трохи вагатися. Не може бути, щоб вона закiнчила отак, на шпальтi газети в повчальнiй статтi. «Звiсно, не може», – думае вона, дивлячись на чорнильну гладь рiчки, тiнi дерев, порожнечу набережноi внизу. І все-таки щось – можливо, англiйська схильнiсть не видаватися грубою, не шумiти, навiть якщо зрештою це закiнчиться несвоечасною загибеллю – пiдштовхуе ii вперед. Фаб’ен iде попереду легкою ходою, так, нiби був тут мiльйони разiв. «Це зовсiм не схоже на ходу серiйного вбивцi», – думае вона, сходячи вниз. Не те щоб вона справдi знала, як ходять серiйнi вбивцi. Але точно не так, як Фаб’ен. Вiн повертаеться й бере ii за руку, щоб вона йшла за ним, а потiм зупиняеться поруч iз маленьким дерев’яним човном iз лавами, прив’язаним до величезного залiзного кiльця. Нелл сповiльнюе крок i дивиться на нього.

– Чие це?

– Мого батька. Вiн возить туристiв рiчкою.

Вiн залазить усередину й подае руку Нелл, запрошуючи ii на борт. Фаб’ен пiдходить до лавки й дiстае з кошика вовняну ковдру. Передае ii Нелл i чекае, доки вона як слiд вкриеться, а тодi вiдв’язуе човен, заводить двигун, i вони м’яко вирушають проти течii на середину рiчки.

Нелл дивиться, як вони пливуть у темних водах, розглядаючи мовчазнi паризькi вулички та блиск лiхтарiв на водi, i iй здаеться, що все це iй сниться. Це не може бути вона. Це, мабуть, хтось iнший дрейфуе зараз у паризьких водах iз незнайомою людиною посеред ночi. Але разом iз тим вона бiльше не вiдчувае страху. Вона вiдчувае пiднесення й запаморочення. Фаб’ен дивиться на неi, можливо, бачить ii усмiшку й пропонуе iй пiдвестися. Вiн передае iй кермо, i вона приймае його, вiдчуваючи, як маленький човен розбивае воду пiд ними.

– Куди ми прямуемо? – запитуе вона й раптом розумiе, що насправдi iй усе одно.

– Просто дивися, – говорить Фаб’ен, – хочу тобi дещо показати.

Вони тихо йдуть за течiею. Навколо них свiтиться Париж, вiн здаеться далеким i прекрасним, нiби вони однi в цiй темнiй i блискучiй бульбашцi.

– Отож, – говорить Фаб’ен, – у нас е двi години, щоб усе з’ясувати. Можеш запитувати мене про що завгодно. Усе, що спаде тобi на думку.

– О Господи, я навiть не знаю… що тобi найбiльше подобалося в дитинствi?

– У дитинствi? Менi подобався футбол. Я мiг назвати всiх гравцiв команди «Парi Сен-Жермен»: Касагранде, Алджерiно, Сiссе, Анелька…

– Гаразд, – говорить Нелл, вiдчуваючи, що Прем’ер-лiга може вбити романтику паризькоi ночi. – Хто була дiвчина, у яку ти вперше по-справжньому закохався?

– Легко, – твердо говорить Фаб’ен. – Це була Ненсi Делевiнь.

– Красиве iм’я. А якою вона була?

– Довге темне волосся. Милi кучерi. Comme ?a[13 - Ось такi (франц.).]. – Вiн крутить пальцем бiля обличчя, показуючи, якi в дiвчини були кучерi. – Великi темнi очi. Чарiвна усмiшка. Вона покинула мене заради мого друга Жерара. Зрештою, це можна було передбачити, – говорить вiн, помiчаючи, як вона засмутилася. – У нього був кращий…

Вiн нiби пiдскакуе вгору й униз, Нелл здивовано дивиться на нього, а Фаб’ен продовжуе:

– Як це називаеться… батут. Нам було по сiм рокiв. Ось, поверни трохи кермо. У цiй частинi сильна течiя.

Вiн кладе свою руку на ii, допомагаючи керувати човном, коли вони пропливають пiд мостом. У нього теплi руки, i в Нелл несподiвано заливае щоки рум’янцем.

– Як щодо нещодавнiх захоплень? – говорить Нелл.

– Два роки я жив iз Сандрi

. Ми розiйшлися три мiсяцi тому.

– Що сталося?

– А чого не сталося? Я не отримав кращу роботу. Я не дописав книгу й не став наступним Сартром. Я не подорослiшав, не змiнився, не розкрив свiй потенцiал, – промовляе Фаб’ен, здригаючись.

– Дурницi, – промовляе Нелл до того, як усвiдомлюе, що робить. – Чому взагалi для цього мають бути якiсь часовi рамки? Я хочу сказати, що в тебе е хороша робота, ти працюеш iз людьми, якi тебе люблять. Ти пишеш книгу. Ти чоловiк, який сам ходить на мистецькi виставки. Ти ж не лежиш днями в лiжку.

– Інодi я так i роблю.

– То яке найперше правило закону про розрив стосункiв? Лежати в лiжку й жалiти себе.

– А друге правило яке? – запитуе Фаб’ен, усмiхаючись.

– Трохи себе принижувати, а тодi йде правило номер три – провести нiч iз кимось, хто тобi абсолютно не пiдходить, правило чотири – зрозумiти, що ти знову насолоджуешся життям, правило п’ять – як тiльки збагнеш, що стосунки тобi не потрiбнi, – бум! – вони накочуються на тебе, нiби хвиля.

Фаб’ен перехиляеться через кермо.

– Цiкаво, а менi дiйсно потрiбно пройти всi цi етапи?

– Думаю, що так, – вiдповiдае Нелл. – Ну, може, кiлька етапiв можна перескочити.

– Що ж, я вже встиг себе попринижувати, – усмiхаеться вiн, не бажаючи говорити ще щось.

– Та годi тобi, – говорить Нелл. – Можеш менi розповiсти. Я ж живу в iншiй краiнi. Ми бiльше нiколи не побачимося.

– Гаразд… – Фаб’ен примружуе очi. – Пiсля того, як Сандрiн пiшла вiд мене, я ходив навколо будiвлi, де вона працюе, з ось таким виразом обличчя… (Нелл розцiнюе його вираз як французький сум) i думав: якщо вона мене побачить, то закохаеться в мене знову.

Нелл стримуеться, щоб не засмiятися.

– О так, це саме той вираз обличчя, який може вразити будь-яку дiвчину. Пробач, я з тебе не насмiхаюся, ти не подумай.

– Ти маеш повне право смiятися, – говорить Фаб’ен, – це було цiлковите божевiлля. Романтичне божевiлля. Для французiв це звична рiч, можу заприсягтися. А тепер, Нелл, я можу в тебе дещо запитати?

Нелл якусь мить мовчить. Вiн прибирае руку, i iй тепер не вистачае почуття близькостi.

– Тiльки не про стосунки, – говорить вона. – Я експерт iз невдалих стосункiв.

– Гаразд… тодi назви менi найкраще з усього, що вiдбулося у твоему життi.

– Найкраще? Маю надiю, що воно ще не вiдбулося.

– Тодi скажи, що було найгiршим.

Ось воно. Нелл вiдчувае прохолоду паризькоi ночi.

– Не думаю, що тобi варто це знати.

– Не хочеш розповiдати?

Вона вiдчувае, як вiн дивиться на неi, але вона продовжуе дивитися прямо перед собою, мiцно тримаючи стерно в руках.

– Це схоже на… ну, не знаю. Гаразд. Це день, коли помер тато. Раптово й передчасно. Менi було дванадцять.

Зараз вона може про це говорити, нiби це сталося з кимось iншим. Їi голос спокiйний i чiткий, нiби вона промовляе якiсь загальновiдомi факти. Нiби ця подiя не розiрвала ii на мiльйони дрiбних частинок, нiби це не був радiоактивний метеорит, який випалив усе живе на землi. Вона майже нiкому не розповiдала про той час. Усе одно в цьому не було сенсу – ii розповiдь неодмiнно змiнила б думку про неi. Вона раптом розумiе, що нiколи не розповiдала Пiтовi про це.

– Вiн вийшов на пробiжку: вiн бiгав тричi на тиждень, а в п’ятницю пiсля того завжди заходив на снiданок у кафе на розi, яке моя мама часто називала мiсцем для пiт-стопу. Коли вiн переходив дорогу, на нього наiхав водiй на пiкапi з вимкненими фарами й зламав йому хребет у трьох мiсцях. У той день йому мало виповнитися сорок два. Ми з мамою чекали на нього в кафе, щоб зробити сюрприз. Я й досi пам’ятаю все так, нiби це було вчора. Ми сидiли за столиком, голоднi, намагаючись не дивитися на меню, i не розумiли, чому його так довго немае.

«Благаю, не бовкни щось дурне, – думае Нелл. – Не нахиляй голову набiк, намагаючись вигадати щось, щоб мене пiдбадьорити».

Але Фаб’ен мовчить, а тодi, пiсля тривалоi паузи, його слова беззвучно падають у воду:

– Погано. Менi дуже шкода.

– Мою маму це дуже травмувало. Вона тепер майже нiкуди не виходить. Я намагаюся переконати ii переiхати, адже дiм, у якому вона зараз живе, занадто великий для неi однiеi. Але вона не хоче звiдти iхати.

– Але ти пiшла iншим шляхом.

– Не зрозумiла. – Нелл повертае обличчя до нього.

– Ти вирiшила… ще приказка така е… взяти долю у власнi руки?

– Еге ж. Слухай, менi… – промовляе вона, намагаючись проковтнути клубок у горлi.

Раптом Фаб’ен звертае увагу на щось над ними:

– Тримайся. Треба трохи зменшити швидкiсть.

Перш нiж до Нелл повертаеться здатнiсть говорити, Фаб’ен уповiльнюе човен i показуе вгору. Нелл дивиться, на що вiн показуе рукою.

– Що це?

– Мiст мистецтв. Бачиш цi вiдблиски? Це замочки кохання. Чула про них?

Нелл дивиться вгору, на крихiтнi замочки, якi висять так щiльно, що перила мосту стали опуклими й блискучими. Усе це кохання. Цi мрii. На мить вона замислюеться, скiльки цих пар i досi разом. Скiльки з них щасливi, скiльки закоханих порвали одне з одним, скiльки померло. Вона вiдчувае, що Фаб’ен

дивиться на неi. Раптом ii серце починае стискатися.

– Я також хотiла повiсити один. Залишити якусь рiч на пам’ять. Доки ми будемо… я буду тут.

Раптом вона вiдчувае його вагу в сумочцi. Вона дiстае замок i кладе на лавку поряд. Якусь мить просто дивиться на нього.

– А знаеш що? Це дурна iдея. Поки я сюди iхала, то прочитала в газетi новину, що вiд ваги всiх цих замкiв цей клятий мiст скоро просто обвалиться. То який у цьому взагалi сенс? Це просто безглуздо. – У ii голосi вiдчуваються нотки злостi, якi дивують ii саму. – Ти просто знищуеш те, що любиш. Чим бiльше замкiв, тим важчим буде мiст. Тож люди займаються дурницею.

Фаб’ен дивиться вгору, поки вони повiльно пропливають пiд мостом. А тодi промовляе:

– Думаю, мiй також десь… там. Ти маеш рацiю. Це лише безглуздий шматок металу. Вiн нiчого не означае. – Вiн дивиться на годинник i додае: – Alors[14 - Гаразд (франц.).]… уже майже шоста. Нам час повертатися.

* * *

За пiвгодини вони вже стояли бiля готелю. Ранок був доволi прохолодним, i сонце ще тiльки починало прокидатися.

Нелл знiмае куртку Фаб’ена, уже сумуючи за ii теплом.

– Цi замки, – промовляе вона, простягаючи йому куртку, – це довга iсторiя. Але я не мала на увазi, що ти…

– De rien[15 - Нiчого (франц.).], – переривае ii Фаб’ен. – Моя дiвчина постiйно казала, що я лiтаю в мрiях. І вона мала рацiю.

– Твоя дiвчина?

– Колишня дiвчина.

– Що ж, зараз я також лiтаю в мрiях. – Нелл не може стримати усмiшки. – Я почуваюся так, нiби… Я почуваюся так, нiби ненадовго стала частиною чийогось життя. Дякую, Фаб’ене. Я чудово провела вечiр. І ранок.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Будь ласка (франц.).

2

Добрий вечiр (франц.).

3

Що… (франц.).

4

Я б хотiла замовити стейк iз картоплею, будь ласка (франц.).

5

Гаразд (франц.).

6

Дякую (франц.).

7

О, я зайду пiзнiше (франц.).

8

Не переймайтеся (франц.).

9

Хай йому грець! (франц.).

10

Шикарно, мадмуазаль (франц.).

11

Неперевершено (франц.).

12

Будьмо! (франц.)

13

Ось такi (франц.).

14

Гаразд (франц.).

15

Нiчого (франц.).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить