Квiтникарка
Нiка Нiкалео

Вiкторii завжди здавалося, що ii шлюб щасливий та безтурботний. Але одного разу вона переконалася у зрадi чоловiка на власнi очi. І якби не найкраща подружка Мар’яна, Вiка нiколи б не наважилась на змiни, адже з чоловiком iх пов’язуе син. Вiкторiя знаходить у собi сили жити далi, творить себе, закохуеться i мрiе про нову родину. Їй постiйно сниться дiвчинка, яка здаеться знайомою i кличе Вiку мамою. Та життя жiнки летить шкереберть, коли пiд час гiнекологiчного огляду в неi виявляють пухлину. Лiкувати ii береться гiнеколог з бездоганною репутацiею та жахливим характером…

Нiка Нiкалео

Квiтникарка

Жодну з частин даного видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

© Хiдченко В. О., 2018

© DepositPhotos.com / Molesko, обкладинка, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2018

* * *

Кожна мить у життi – неповторна, кожен видих i вдих – дивина.

Кiнець свiту

Молода жiнка збiгала сходами так швидко, як тiльки могла. Їй здавалося, що, якщо вона ще на мить затримаеться в цьому будинку, вiн впаде iй на голову i придушить своею вагою, розчавить по бетону, наче якусь глевку i нестiйку масу, на яку вона зараз перетворилася. Їй хотiлося розчинитися у Всесвiтi на пил i розвiятися по ньому без слiду. Вона помирала… Їi спопеляла образа, нiкчемнiсть ii iснування, душила внутрiшня слабкiсть.

На вулицi перiщив дощ. Вiн бив iй в обличчя, залiплював очi, влазив у рота й вуха, клеiв до тiла ii блузку. Ноги чалапали по найглибших калюжах, пальцi чвакали болотом у пошарпаних i вицвiлих туфлях. По небу звiдусiль сунулися хмари i, наздоганяючи одна одну пiд сильними поривами вiтру, б’ючись, голосно реготали та ридали водночас. Пiднебесся оскалювалося грiзними посмiшками i теж реготало… Вiкторiя вiдчула, що то з неi смiеться вся та натура, яка давно й постiйно нагадувала iй те, про що вона навiть боялася подумати. Вiдмахувалася вiд таких настирних знакiв «добродiiв» поруч. Ах, якби ж те знання та в мудру голову! Але де ж такiй узятися, коли вона заслiплена, залюблена, замилувана своiм единим i найкращим чоловiком на землi – своiм Васильком.

А вiн! Як вiн тiльки додумався привести цю курву додому?! Укласти в iхне лiжко? У ще теплу постiль, вiдкоркувати ii улюблене шампанське, яке тримала до його ж уродин? Пити з кришталевих келихiв, подарованих iм на весiлля? Смiятися й голосно займатися сексом у ii спальнi?! У квартирi, яка iй дiсталася вiд батькiв. Напередоднi такого великого свята!

А… вiн думав, що вона поiхала з мiста i сьогоднi ii вже не буде. Ох, i якого бiса вона повернулася додому?! Картала сама себе за те, що побачила, i враз тут же злилася на нього, на незаслужене приниження i зневагу. Вона так його кохала, так намагалася у всьому догоджати. І сьогоднi готувалася до Великоднього свята. Мала намiр напекти-наварити, приготувати смаколикiв до столу… Для кого?! Для чого?! Тепер побачила, що надмiру все це!

Вiкторiя тяжко дихала, задихалася, тiкаючи вiд самоi себе, вiд дiйсностi, яка враз накрила ii.

Вона бiгла, i думки боляче вдаряли по серцю, голосно чавили душу, тлумили ii своею злою зверхньою правдою i зовсiм-зовсiм не шкодували знесилену i стовчену цим свiтом жiнку. Злива оперiзувала ii своiми холодними мокрими пасами, нiби хотiла сказати: «Як ти могла принести у цю реальнiсть своi казки, вигадати свiй рожевий щасливий роман iз вiчним коханням i дiтьми? Дзуськи, тут своi правила життя – жорстокi, прагматичнi, усi ходи прорахованi! А ти – недолуга фантазерка. Наiвна i тупа! Бiжи-бiжи, не озирайся. Твого свiту не iснуе!» Кров пульсувала у скронях i болiсно перетiкала судинами, голова гудiла, наче церковний дзвiн, вiд чого ii розпирало. Здавалося, що з неi злазить скальп. Сам по собi, вiд того, що трiскав вiд цього внутрiшнього розширення. Вiкторiя час вiд часу змахувала з обличчя воду i знову хапалася за голову. Бiль посилювався, темнiло в очах…

– Мого свiту не iснуе. Мене нема… мене нема, – раптом дiйшло до неi, i вона рiзко зупинилася, роззирнувшись.

Передмiстя. Якесь передмiстя… Це вже не Львiв. Роздорiжжя, мiст, повороти. Поруч протяжно посигналила вантажiвка. Де вона? Куди добiгла? Що робити? Їi свiту бiльше немае. Нiчого нема, i вже не буде. Нiколи не буде! Вона сама все собi вигадала: любов, дiтей, щастя… Тут iй не мiсце. Вона не вмiе iнакше жити. Заплющивши очi, стуливши рота, затиснувши трiснуте серце, притлумивши скалiчену душу. Нi! Нiколи!

Мiст високий. Вона стрибне з нього в iнше життя. Розправить крила i полетить лебiдкою в той свiй свiт, який вигадала. А тут iй завадили темнi сили i шкурнi закони сього свiту!

Мiст широкий. Мiсця вистачить для цих машин i для неi. Їй уже нiчого не треба, вона вже не тут, вона вже далеко… Їi душа вже шугонула у космос i ширяе там помiж зiрок. Шукае себе – таку застрашену й наiвну, добру i сплакану,

горьовану своею недолею, своiм нещасним коханням, що розкололо ii на друзки. І позбирати в цьому свiтi вже ii нiхто не зможе. Не зможе й вона сама. Сили нема, бажання нема, нiчого нема. Там вона про все це забуде одразу. Їi нiчого вже не турбуватиме.

А дощ усе лив i лив, i здавалося, що так було завжди. Вiкторiя видряпувалася на парапет. Вiн був мокрий i слизький, на такому не встоiш анi секунди. Навiть стрибнути нормально не могла, – краялося за себе ii серце. Нiкчемна, негiдна, слабка, нiкому не потрiбна занедбана жiнка, хатня робiтниця – непотрiб iз високими матерiями в душi!

Усе! Кiнець. Доста! Прощавай, нiкчемне життя! Заплющивши очi, Вiкторiя вилетiла до iншого, омрiяного й простiшого, небесного буття, де iй мае бути затишно i солодко, легко i не боляче. Там мама й тато, тiтка. Там усi, хто ii завжди любив i пiдтримував…

– Гей! Ану давай сюди!

Хтось мiцно обхопив ii однiею рукою i грубо смикнув iз дорожньоi огорожi, на яку Вiка вже в неймовiрний спосiб таки видряпалася i вставала, розвiвши руки.

– Здурiла, чи шо?! – гаркнув чоловiчий бас iй у саме вухо.

Вона затрiпалася у його клешнях i почала вiдбиватися та верещати не своiм голосом.

– А, не треба, я не хочу! Я не хочу. Вiдпусти! Вiдпусти мене! Дай померти…

Чоловiк раптом справдi вiдпустив ii i тут же рвучко розвернув до себе та вцiдив ляпаса по обличчю. Вона впала в придорожню багнюку й нарештi заридала. Сльози потекли такi ж ряснi, як злива. Ось чого вона не зробила! Не зронила нi краплини за весь час. Їй наче перекрили повiтря, а тепер клапан запрацював. Їi рятiвник пiдiйшов i подав руку.

– Вставай давай! Ходи-но в кабiну. Змерзла зовсiм. Я тебе гарячою кавою напою. Жiнка все менi в дорогу робить.

Пила уривками, схлипуючи i ридаючи, грiла руки об термосне горнятко. Їй було соромно за свiй вигляд, за болото на пальцях.

– Вибачте… я…

– Та то ти менi вибач, – почула у вiдповiдь, – що я той… ударив тебе. Але iнакше ти б не отямилась. Мусив якось тебе зрушити.

– А… дякую. Я сама винна, бо дурна-дурною…

І Вiкторiя вперше в життi вилила душу зовсiм незнайомому чоловiковi, на дорозi посеред зливи, у кабiнi його фури.

Нiколи не скаржилася i не плакала, не мордувала розповiдями своiх колежанок, не ходила до новомодних психологiв. Та й не було чого – на ii думку, усе в неi було добре: дiти в школi вчилися на вiдмiнно, чоловiк заробляв грошi й утримував сiм’ю, усi разом проводили вихiднi та iздили в його вiдпустку на море. Усе, як у всiх, навiть краще, бо було бездоганно. Адже навiть не сварилися нiколи.

Так iй видавалося тодi. А тепер, тепер поглянула на все це пiд iншим кутом зору й побачила, що дзеркало було кривим.

– Васильку, дiтям треба новий одяг-взуття покупляти – повиростали зовсiм, – щороку ставало одне й те саме питання.

– А що, той одяг, що давала моя братова, уже замалий? – байдуже цiкавився чоловiк.

– Та давно вже. Ще минулого року я його в iнтернат вiднесла.

– То купимо ближче до зими. Зараз нехай ще в старому походять.

– Ну, куртки ще можуть поносити, а от взуття – нi, – намагалася переконати свого Василя.

– Я сказав, нехай ще потерплять. А то потiм знову нове купуй! Братовiй передзвони, може, знов що пiдкине, – порадив.

Зiтхнула тяжко й бiльше не пiднiмала питання, позичила грошi в подруги i купила дiтям взуття – донi 35 розмiр, а синовi – 39. І куди тiльки тi дiти так швидко ростуть… А взимку чоловiк i не згадав навiть, про що просила його два мiсяцi тому. Головне, що собi обновки зробив: нову дублянку, костюм на корпоратив i черевики на цигейцi, рукавицi на заячому хутрi. Йому треба, вiн же до офiсу ходить, мiж люди. А дружинi теж купив обновку – шапку рожеву в’язану з рукавичками й шаликом. Шубу вона мае норкову, зi шматочкiв. Ту, що мама iй за вступ до унiверу подарувала. Не злилася, просто було трiшки образливо, але ж iй нiкуди ходити особливо. А в бiблiотецi вона й так королева.

Одного разу, у котрусь iз рiчниць iхнього одруження, вирiшила накрити святковий стiл. Запекла качку з яблуками, приготувала солодкий рис iз родзинками, купила пляшку улюбленого шампанського, запалила свiчки… Назарка вклала спати й сiла красива, пiсля перукарнi, до столу та й чекала його… аж до ранку. Прийшов, нiби нiчого не сталося.

– Я тебе чекала всю нiч, заснула на диванi. Ти де був?

– Ну, i чого?! Спала б собi й спала. Я той… чекав з митницi машину. Товар розвантажували, – пояснив, позiхнувши. Увесь якийсь вим’ятий, зi скляними червоними очима. – А що то за свято у нас? Курка з рисом… Га?

– Ти не пам’ятаеш? Я ж тобi нагадувала, що ми святкуемо п’ять рокiв нашого одруження.

– А… забув, я забув. Треба було менi подзвонити.

– Ти не вiдповiдав. Був поза зоною…

– Дивно, – вiн витяг свiй телефон iз кишенi пiджака. – А… батарея сiла. Я й не зауважив. Вовчик дзвонив-дзвонив водiевi на митницю. От i сiв.

Завжди залишав ii на останню чергу, вважав неважливою, якимось придатком, що ним можна знехтувати, не брати до уваги взагалi. А вона не помiчала того зовсiм. Вважала, що всi

ого справи важливiшi за неi. Сама дозволила поставити себе на периферiю його життя.

Далекобiйник вислухав ii по-батькiвськи. Пiдтримав. Порадив iти подалi вiд чоловiка, який такоi жiнки не поважае. І пiдвiз ii ближче до дому.

Рiшення

Заходила в пiд’iзд боязко й з оглядкою. Не хотiла, аби хтось ii зараз таку бачив: брудну i скуйовджену, з розмазаним по обличчю макiяжем. Старий австрiйський будинок з лiпниною, з карiатидами, що пiдтримували сусiдський балкон над широкою дубовою брамою, – усе колись таке рiдне й близьке до болю – раптом стало осоружним i страшним. Їi трусило й лихоманило вiд хвилювання: а раптом вiн з тiею ще там, ще вдома, а може, уже малий повернувся зi школи. О Боже! Вiн же у сестри на селi. Сама його вранцi вiдвезла й хотiла там залишитися до завтра, але передумала… Ох, якби ж то затрималася, то й не знала – не бачила всього цього. Але, очевидно, що настав час дорослiшати й розплющувати очi, знiмати рожевi окуляри. Боязко ступала мармуровими сходами. Так, наче боялася, що вони зариплять пiд ii вагою, вiд ii рухiв. Наче кiшка, протиснулася крiзь дверний прохiд, нечутно прокрутила ключ, беззвучно зачинила за собою важкi броньованi дверi.

Нiкого. Взуття в передпокоi нема. Визулася зi знищених туфель. Ай, i так старi були й потертi вже! Зафарбовувала iх щоразу помадою. По дорозi до кiмнат кинула оком на кухню. На столi бедлам. Нiхто нiчого не складав. Залишили все, як i було. Зазирнула босою до спальнi. Нiкого. Лише перевернута постiль. Видихнула з полегшенням. І зi злiстю й огидою здерла всю сплюндровану бiлизну на пiдлогу. Принесла з кухнi чорний смiттевий мiшок i увiпхнула все те туди. Щоб навiть духу ii тут не було… i його теж.

Зi столу в кухнi теж стягла усе: тарiлки, келихи, пляшку – у смiттевий бак! Безслiдно. І знову розридалася. Присiла на кухонний диванчик. Кошак тут же пiдбiг, потягнувся, обвив хвостиком ii ногу i стрибнув на колiна, муркочучи. Вiн, як мудра й досвiдчена, близька до природи i свiту почуттiв тваринка, вiдчував глибокий бiль i сум у душi Вiкторii. Завiбрував своiми котячими пiсеньками, своею мелодiею спокою i добра, наче хотiв сказати, що все буде добре, що все те – суета сует. «Тепер ти по-справжньому зрозумiла, що жила у вигаданому свiтi iлюзорного щастя. Пробудження не завжди вiдбуваеться спокiйно. Інодi треба струсонути того, хто спить».

– Рудику, милий мiй i рiдний. Усе ти розумiеш. Ти мiй хороший! – погладила згорточок пухнастого щастя i потяглася за телефоном.

– Мар’яно, люба… – заридала переривчасто у трубку. – Я… я, – слова застрягали в горлi, наповненому образою i жалем.

– Алло, Вiкi, що з тобою сталося? Вiдповiдай! – давня подруга схвильовано верещала в трубку.

– Я… я застала його в нашiй… спальнi! – усе, що змогла видушити iз себе.

– О Боже! Ти вдома? А вiн? А вона? – посипалися запитання. – Іди вiдтам негайно! Навiщо ти себе мордуеш?! Тiкай.

Вiкторiя, трохи опанувавши себе, притишено вiдповiла:

– Я вже повернулася. Уже тiкала й повернулася. Тут нiкого немае. Ти можеш приiхати, Мар’яно? – запитала благально.

– Ну, звiсно, що можу. Але, – вона на мить замислилася, адже була на роботi, i вдома усього повно. Та екстремальна ситуацiя у життi подруги вимагала ii негайноi присутностi й пiдтримки. – Так, зараз вiзьму таксi.

– Будь ласка, я тебе прошу! Менi так погано!

І поки подруга добиралася з iншого краю мiста, де працювала зараз для одного з автомобiльних дистриб’юторiв, Вiкторiя приводила до ладу свiй дiм. Їi окриляла ненависть до чоловiка й огида. Вiдчувала, що не зможе тепер доторкнутися до нього, як i не дозволить йому нiчого такого щодо себе. Та, зрештою, невiдомо, чи вiн цього хотiв би. Можливо, що жив iз нею через жаль i через сина. Ох! Як це було тяжко й гiрко, як неймовiрно боляче й водночас неймовiрно сумно почуватися такою зневаженою i несправедливо скривдженою.

– Несправедливо?! Ти жартуеш? Чи ти справдi не розумiеш, що це не сталося на рiвному мiсцi? – несподiвано випалила Мар’яна, коли подруга плакалася iй на плечi при пляшцi якогось червоного вина, що та захопила iз собою по дорозi.

– Не розумiю твого запитання. А чим я заслужила таке ставлення? – здивовано запитала Вiкторiя. – Я йому навiть i митi нiколи не давала пiдстав сумнiватися у моiй вiрностi!

– Ото ж бо й воно! Дуже даремно, що не давала!

– А що? Треба було? Ти мене спецiально зараз злиш? – обурилася Вiкторiя.

– Так! Так, треба було постiйно.

– Ненормальна якась! – ошелешено вибалушила очi зраджена жiнка.

– Я якраз нормальна! А ти? Ти! – голосно заговорила подруга. – Як давно ти була в салонi краси? Як давно робила собi манiкюр-педикюр, укладала волосся чи робила маски на обличчi… Чому ти, сидячи вдома без особливих обов’язкiв, не ходиш до фiтнес-центру? Чому ти себе так запустила? Де твоя жiночнiсть, любов до себе, перш за все? Де?!

– У нас на такi розкошi немае грошей, Мар’янко. Ти жартуеш? Вiдки мала iх узяти? Життя дорого коштуе, а це все для жiнок олiгархiв, – поскаржилася.

– Ти справдi так думаеш

и прикидаешся? – звела вiд подиву й невдоволення брови подруга. – Ну, по-перше, то не е розкiш, а необхiднiсть для жiнки. А по-друге, твiй Василько економiст iще той. Сам одягаеться по самих бутиках, за останньою модою. І не кажи менi зараз, що йому це необхiдно, бо мае на роботi мати вiдповiдний вигляд. А по-трете, ти б i сама могла…

– Не могла! Це не обговорюеться, бо я дала слово, що поки малий не закiнчить середню школу, повнiстю ним займатися. Про роботу й мови не могло бути! – заперечила Вiка, але в душi ii з’явився сумнiв i злiсть на себе саму за те, що справдi припустилася такоi грубоi помилки. – Але це точно не причина його зради.

– Його зрад! – вигукнула жiнка. – Ти просто вперто заплющувала на все це очi, аж поки життя тебе не ткнуло носом, як паршивого кошака. То не причина, Вiкi, звiсно, нi. Але то е одна з твоiх хиб. Треба було ходити на роботу, доглядати за собою, розвиватися i все, що там ще може бути…

– Так, але це не дае менi вiдповiдi на запитання, як тепер бути, що робити…

Мар’янка налила собi ще вина й пiшла набирати воду в чайник. Вiка стежила за ii рухами, i iй так i хотiлося протерти стiл, де вона необережно накрапала червонi, як гранатинки, краплi сухого чилiйського й розкришила якесь пiсочне печиво, що випадково завалялося на поличцi в дитячiй тумбочцi. Узагалi розгардiяш завжди дратував Вiкторiю. Але вона стулила пельку й стрималася.

– Чому ти мовчиш? – запитала раптом.

– Я? А ти мене про щось запитувала? – удавано байдуже вiдповiла подруга, набираючи воду. – Кави захотiлося. Ти будеш?

– Я тебе запитала, що менi тепер робити?

– Ну, це ти сама маеш вирiшити. Тут я тобi не порадниця. Я лише пiдтримати можу. Що б ти там не придумала, – усмiхнулася Мар’яшка. – Це не кiнець свiту. А шанс почати твое нове життя. Звiсно, якщо ти вибереш це.

– Що? – Вiкторiю лякала незрозумiлiсть формулювань подруги. – Яке це нове життя? З чого я маю вибирати?

– Ну, не тупи, люба! Ти починаеш мене дратувати. Я зараз оскаженiю.

– Я хотiла, щоб ти мене пiдтримала, пожалiла, допомогла зрозумiти, що вiдбуваеться, а ти… – заскиглила Вiка.

– Так, ну вибач. Якби тобi було двадцять п’ять i менi теж, певно, я б саме так i зробила. Ще й поплакала б разом iз тобою. Але зараз? Ми що, у вiсiмнадцятому сторiччi? Про що ти кажеш? Ти маеш бути сильною i прийняти рiшення про свое життя. Або ти все залишаеш так, як е, i терпиш цю мерзенну особу – свого чоловiченька далi. Або вирiшуеш вступити у свое нове життя.

– У нас же син, Мар’яно! Як ти можеш?! – здивовано заперечила нещасна.

– А я не знала, – процiдила крiзь зуби подруга. – Нi в кого дiтей немае. Жодна жiнка не зумiла iх сама виховати! – скептично кинула. – Так, я вип’ю кави та iду. Ми поговоримо з тобою завтра. Бо ти, я бачу, i далi готова все це терпiти та згнивати в цiй рутинi.

Вiкторiя заклякла. Вона не хотiла лишатися зараз наодинцi у квартирi. Вона боялася. Не знала, чого саме. Певно, що самотностi. Їi не лякало нове життя. Їi лякала ii неспроможнiсть. Адже вона не вмiла дати раду собi в цьому свiтi, а ще дитина… Як його виховувати, утримувати, ходити на роботу й водити до школи одночасно. Як?

– Мар’яно, не йди! Я тебе прошу…

– У тебе е якiсь грошi на перший час? Ну, поки не вийдеш на роботу? – поцiкавилася жiнка.

– Якiсь? Так, трохи е…

Вiкторiя пiсля дуже скупих видач грошей Васильком на харчування та оплату комунальних послуг, коли iй навiть на лiки доводилося випрошувати додатково, вирiшила трiшки пiдробляти. І зайнялася приватним бiзнесом. Вона побiгла до спальнi, витягла з шафи коробку з единою парою нових туфель на шпильцi й поставила iх на стiл.

– Ого! Цiла пачка грошей?! – пожартувала Мар’яна.

– Ой, нi… Зараз.

Вiкторiя розгорнула пакет, де блiдо-бежевi мештики на всi випадки життя покоiлися в прозорому флiзелiнi. З-пiд них вона витягла тугий конверт i розрiзала його ножем. Вiдтам висунулася купка акуратно поскладаних сотень евро.

– Три тисячi сто евро, – порахували дiвчата.

– А ти молодчинка! Часу не гаяла. Звiдки стiльки взяла?

– Ти будеш смiятися… Але я пекла торти для кафе по сусiдству тут, на Коновальця. Тобто печу. Ну, там маковий, горiховий, струдлi всiлякi… За старовинними рецептами бабусi. Вона в мене була полячкою, а вони особливо вправнi колись були у випiчцi, – сором’язливо пояснила Вiка, наче зiзнавалася у якомусь недобропорядному вчинку.

– Так, кращi лише французи, – усмiхнулася подруга. – Ну, на перший час тобi справдi вистачить. Якщо ти й далi будеш постачати iм своi торти, то зможеш пiдтримувати себе якийсь час. А як твоi архiтектурнi мрii i плани звести новi замки, га?

– Але я ще не вирiшила, чи…

– Ти готова й далi терпiти це знущання? Пiсля усього того, що ти бачила?

– Я не знаю…

– Ну, ти оригiнальна особа. А я вже хотiла запропонувати тобi мiсце в нашiй майстернi, в офiсi…

Ця iдея Вiкторii дуже сподобалася. Робота дала б можливiсть iй виходити в люди, забути про своi скривдженi почуття i гiднiсть жiнки. А ще… мрii, втiлити iх. Але вона вагалас

, страх, наче обценьками, схопив ii за горло й душив.

– Розумiеш, я не знаю, чого хочу насправдi. Одна частина мене хоче втекти вiд усього цього будення. А iнша боiться, iй страшно, iй усе зрозумiло тут i вiдомо. Мозок пiдказуе, що треба примусово щось змiнювати… А я? Де там мое справжне «я»? Чого менi хочеться i потрiбно? – пояснила своi вагання i сумнiви Вiкторiя. – Почуваюся так, наче в мене роздвоення особистостi. Наче я проживаю не свое життя. І менi дуже некомфортно вiд цього. Розумiеш?

– Так, – упевнено вiдповiла Мар’янка. – Ти завжди почуваешся так, коли не приймаеш рiшення i не береш на себе всю вiдповiдальнiсть за них.

– Не думаю. Це щось iнше. Щось бiльш глибоке i важливе, – не погодилася Вiкторiя. – Я не почуваюся сама собi господинею, розумiеш? Менi здаеться, що я приймаю не тi рiшення, якi насправдi менi хочеться. Але обставини такi, що я змушена.

– Припини! Вiдсьогоднi приймай рiшення сама. Стань вiльною у виборi! Вiдповiдай за себе сама.

Вiкторiя усмiхнулася. Вона зрозумiла, що подруга таки не второпала, про що та говорила. Але рiшення спробувати самiй робити вибiр iй сподобалося:

– Спочатку на пiвдня, гаразд? Щоб я Назарчика зi школи могла забирати.

– Ну, нарештi! Назарчику – десять. Вiн зможе й сам знайти дорогу додому, Вiко. Не утруднюй. Тобi зараз буде вкрай необхiдно багато працювати.

– Я не зможу.

– Зможеш.

– А що я скажу Василевi, коли вiн прийде?

– Ти послухаеш те, що вiн буде брехати тобi. А потiм мовчки виставиш його за дверi.

– Чоловiки тодi йдуть назавжди. Я десь про таке читала, – боязко повiдомила Вiка.

– Ох… Як з тобою складно, – видихнула Мар’яна. – То нехай iде! Вiн тобi не потрiбен з усiма його дiвками. Вiн знахабнiв до того, що почав приводити iх у твою ж квартиру. Ти сповна розуму? Забудь його iм’я. Зустрiнетеся в судi.

– У судi? Якому судi?

– Ну, не хочеш з ним розлучатися – не розлучайся. Але тодi й на алiменти можеш не розраховувати. Вiн ними буде тебе тероризувати. А по закону заплатить стiльки, скiльки суд призначить, перевiривши всi фiнансовi документи його фiрми. Зрозумiла?

– Менi вiд нього нiчого не треба! – з погордою заперечила Вiка.

– Ха! Ха-ха, – розреготалася Мар’янка й налила собi у келих iще вина. – Твiй Васько завжди мене недолюблював. І тепер я його розумiю. Де ти подiла увесь той мотлох, ту постiль зi спальнi?

– Ось, лежить у мiшку бiля дверей у передпокоi, – здивовано вiдповiла iнша.

– Пiшли, розведемо багаття! Бери усе, що тобi про нього буде нагадувати. Усе! Фотки, його недолугi подарунки, iншi якiсь речi, що будуть пробивати тебе на сльозу. А такого в тебе точно небагато.

– Небагато, ти права, – захитала головою Вiкторiя.

І вони вдвох, схопивши увесь непотрiбний колишнiй змiст життя Вiки, палили його на задньому подвiр’i. Невеличкий п’ятиквартирний будинок був напiвпорожнiм. Лише сусiди з горiшнього поверху, а були це студенти-iноземцi, боязко визирнули у вiкно на веселе полум’я i, анi слова не зронивши, забралися займатися своiми справами. Молодi ж жiнки розважалися на повну: увiмкнули роковi композицii на балконi кухнi, що виходила в сад, i пiд них влаштували танцi довкола вогнища.

– We will, we will rock you! – дуетом спiвали Мар’яна та Вiкторiя.

Вони пiдкидали рiзний мотлох у яскраве багаття, розповiдали одна однiй смiшнi iсторii, що сталися зi знайомими подружнiми парами, i реготали на всю горлянку. Усе це було бiльше схожим на iстерiю, анiж на стрес, який пережила Вiкторiя.

Сад старого австрiйського будинку був доглянутим. Довкола прокидалася свiжа зелень. Газони графiчно пiдтятi, квiти висадженi з господарським задумом, вельми вмiло й продумано. Гойдалка помiж двох зарослих мохом старезних волоських горiхiв завжди була найбiльшою радiстю для дiтей, якi приходили в гостi до господарiв будинку. Малозаселений, але iз заможними господарями, вiн був зразком для iнших сусiдських будинкiв.

– Твоя робота? – запитала подруга у Вiкторii, киваючи на квiтник.

– Еге ж, ми ще й зекономили купу грошей на дизайнерi. Менi тiльки довелося трохи пiдчитати, коли та якi рослини зацвiтають. Ну, щоб завжди були яскравi барви серед зеленi.

– Молодчинка. А що, ваш сусiд по сходовiй так i не заселився? – поцiкавилася Мар’янка. – Ролокасети на вiкнах вiчно спущенi.

– Я думаю, що вiн тримае цю квартиру для дiтей. А поки вони малi, то всiм разом iм добре в особняку в Мостиськах. Вiн же митник!

– Так, я пам’ятаю. Ти розповiдала.

– Ну, от. До роботи близенько. Не iздити ж зi Львова. На третьому поверсi лише над нами здають квартиру якимсь дуже хорошим, скромним студентам, – продовжила тему Вiка. – А внизу живе столiтня бабуленцiя. Напiвглуха й напiвслiпа.

– Жартуеш?

– Нi. Звiсно, дуже мила жiночка панi Зося. Справдi, старенька й глуха. Тут я кажу правду. Син до неi приходить раз на два-три тижнi. Вона ще сама потрафить i на базар пiти, i до склепу. Як щось iй потрiбно бiльше, то я iй часом купую.

– А чого запитуеш?

– Та так. Просто думаю, що гарна квартира тобi дiсталася вi

батькiв. І твiй прагматичний Василь усе це дуже добре прорахував. Ти його тут прописала?

– Так. Але квартира лише моя. Подарована ще до одруження. Вася тут тiльки ремонт зробив, меблi купив, – пояснила Вiка. – Тут ти неправа.

– Ну, то й дякувати Богу. Надiюся, що за ремонт грошi назад повстидаеться вимагати.

Вiкторii були неприемнi такi судження подруги, але десь глибоко в душi вона побоювалася, що та права. Тому мовчки пропустила цю фразу. До вечора Василь так i не з’явився. Мар’янка поiхала додому, узявши з Вiки обiцянку не впадати в ступор на ранок i не змiнювати свого рiшення.

– Я тебе не пiдмовляю на розлучення, – пояснила подруга. – Але ти маеш розумiти, що це е шанс стати iншою. Жити своiм життям, а не проживати його за Василя. Ти його вже не змiниш. А себе – так!

– Знаеш, багато жiнок так живуть. Я зараз не про змiну рiшення, але…

– Так. Коли чоловiки бачать у них своiх коханих, а не обслуговуючий персонал. Твiй не дав тобi такоi можливостi. Вiн хотiв, аби ти лише забезпечувала йому тил i займалася господарством. Натомiсть абсолютно не дбаючи про тебе.

У Вiкторii враз заблищали очi, i скотилася крупна, як горошина, сльоза.

– От тiльки не треба себе жалiти, люба! Не треба сподiватися усе повернути, – осудливо затурмосила подругу за плече Мар’яша. – Знаеш, що?! Пiди i спакуй його валiзи! Нехай вимiтаеться, козел!

– Так! – схлипнула бiдолашна. – Я так i зроблю зараз.

– Ну, все. Іди! Завтра тобi подзвоню. Тримайся! – i Мар’яна швидко збiгла сходами до таксi, що вже кiлька хвилин чекало ii пiд пiд’iздом.

Вiкторiя повернулася у квартиру збирати речi чоловiка. А пiзно вночi з оберемком троянд заявився i вiн сам…

Примирення

Ех-ех, якби ж то все, що ми собi плануемо, вiдбувалося саме так. Часом довго репетируеш у думках монолог у бiк навiть продавчинi iз сусiднього супермаркету, яка нахамила тобi напередоднi. Думаеш, що скажеш iй так i так, усе виважено й спокiйно, аби не опускатися до ii рiвня. Хоча ой як кортить поназивати речi своiми iменами, адже вона i неосвiчена, i родом iз советського союзу, вiдповiдно, i ментальнiсть тамта. Та гамселити так недолугу особу не дозволяе виховання й самоповага. Тому ти ретельно вибудовуеш фрази, аби не образити, не вразити часом так, що та людина вчепиться у сказане, наче пiтбуль своiми залiзними щелепами, i знищить тебе вщент, заривши пiд плiнтус, чи як то модно казати, помножить на нуль. І ось ти йдеш, уся така впевнена й непереможна, переконана у власнiй красномовностi та осяяна самовигаданим ореолом месii, який здатний змiнити не свiт, нi, а всього лише одну людину. Приходиш i тiльки-но розтуляеш на касi рота в передчуттi свого маленького супермаркетного трiумфу, а тобi навiть в очi не дивляться. Наче ти порожне мiсце, робот-домогосподарка, що прийшов сюди за продуктами. І так, наче бачать тебе вперше. Учора наче жодного скандалу й не було. Ти здивовано зводиш брови, розумiючи, як безглуздо звучала б зараз твоя обурена учорашнiм промова, i тихенько ретируешся, прихопивши iз собою увесь куплений непотрiб. Хвилина слави не вдалася.

Так само всi радикальнi настроi i впевненiсть у собi Вiкторii, здавалося б, мiцно переконаноi Марiанною, як вiтром здуло, тiльки-но на порозi квартири з’явився ii дорогоцiнний Василь. Нi, звiсно, вона його не прийняла! Скандалила, швиргонула той красивезний оберемок, якого в життi ранiше не тримала в руках, йому просто в обличчя. А вiн смиренно стояв у дверях великоi кiмнати, де вона собi постелила, бо iй огидною була думка про iхню спальню.

– Ти вирiшив, що отак просто прийдеш, i все? І якимись квiтами усе залагодиш? – обурено кричала. – Ти покидьок i негiдник. Затягнути якусь мантелепу в нашу спальню! Ти знищив усю вiру в тебе, у любов. Я тебе ненавиджу! Чуеш? Ненавиджу! Що ти мовчиш?

– Я винен. А що я ще маю казати? Визнаю, що винен. Але то сталося для мене самого незрозумiло як, – виправдовувався чоловiк.

Вiн стоiть у проходi, спершись об одвiрок. Погляд його карих очей безтурботний i невинний. Хвилясте довге волосся на чубi й вистриженi вилицi, як то зараз у трендi, роблять його вигляд ще бiльш беззахисним i спантеличеним. Дивиться, як пiдлiток, що накоiв несвiдомо якихось пакощiв.

– Вона тебе згвалтувала у тебе ж удома? У нас удома! – закричала обурена жiнка. – Ти зовсiм мене за дурну маеш?

– Не так. Послухай… То я заiхав додому за папкою з необхiдними документами. Забув ii вчора. А нинi термiново треба було перед святами пiдписати, – говорив переконливо й упевнено. – А вона якось за мною ув’язалася i зайшла до квартири. Та й не було нiчого! То ти все не так зрозумiла, неправильно побачила.

– Ага? То не вiр очам своiм?! – оскаженiло вигукнула Вiка, у ii голосi бринiли сльози.

– Так! Вона просто хотiла подивитися красивий старий будинок. Казала, що нiколи в таких усерединi не була… Ну, я, раз уже вона зайшла, почав розповiдати про нас, про тебе й сина. Я не думав, що вона почне мене зваблювати!

– Капець, який бiдний! А хто вона така? – скаженiла дружина, вимагаюч

детальних пояснень.

– То моя нова секретарка. До дiдька нахабна дiвка. Селючка. Попросилася пiдробити, бо iй на життя не вистачае. Студентка ще, – пояснив Василь. – Я не знаю, як менi то зробилося, я навiть не зрозумiв, як у лiжку опинився. Вона сама все зробила, Вiкуль. Не злися! Нiчого не було.

– Секретарка! Як це дешево й банально, – плакала вiд жалю до себе Вiкторiя. – То що я бачила? Поясни, будь такий добрий.

– Ну, що? Що ти бачила?! Вона кинула мене на лiжко й почала роздягатися…

– Фу, тiльки давай без цих огидних подробиць, – iй защемiло у серцi, i знову набiгли сльози на очi.

– То така дурня з мого боку. Я ж нiчого такого навiть не планував, Вiкулю! Я люблю тебе. Ми ж родина! У нас син. Спiльнi плани на майбутне. Будь мудрою, зрозумiй мене, мала.

– Не треба казати «мала»! Я то ненавиджу. Уже казала тобi неодноразово, – ii зараз дратувало все, що говорив i як говорив.

– Ну, Вiкулю, дорога моя. Вибач менi. Що маю зробити такого, аби ти мене вибачила й забула всю цю дурню? Я ж ненавмисне. І взагалi приготував тобi подарунок на Великдень. – Вiн витяг iз кишенi подарунковий сертифiкат на п’ять тисяч гривень в один iз торговельних центрiв Львова.

Вiцi хотiлося завстидати його за те, що не обрав щось сам, адже iй стiльки всього потрiбно. А вмить подумала, що зробив правильно, бо iй стiльки всього потрiбно, що сама не знае, з чого почати. І така велика сума – то справдi для неi багато. Нiколи iй на себе стiльки грошей не давав. А взагалi, що вiн собi таке подумав: що можна ii купити?! І вона з погордою швиргонула пластикову картку вiд себе в бiк розкiшного букета квiтiв.

– Я тепер зайти туди не можу. У той твiй любовний альков! – скаржилася, що мусила постелити собi у великiй залi, де на вiкнах навiть штор не було, лише вигадливо почепленi ажурнi фiранки.

– Ну, якi дурницi, люба! Там нiчого такого не вiдбувалося, щоб могло тебе так пригнiтити. Ти сама собi це придумала.

– Я нiчого не придумала! Не обманюй мене.

По мiрi того, як вiн це пояснював, то наближався до дружини все ближче й ближче. Ходив довкола, наче кiт, намагаючись ii пригорнути до себе. А вона вiдштовхувала його: спочатку рiзко, з агресiею, але згодом усе слабше i слабше. Троянди, трохи осипанi, лежали на пiдлозi бiля старезного, iз позолотою i вензельками кахельного австрiйського камiна. Червонi пелюсточки вiялом розкинулися по свiтлому, у тон меблiв, килиму, наче крапельки кровi…

– Іди геть! – кидала пiсля кожного його пояснення, iй переверталася свiдомiсть.

– Ну, вибач менi. Ти моя едина! Я тiльки тебе люблю. То все не я, тобто я хотiв сказати, що це не почуття, – ухопив ii врештi в обiйми й поцiлував.

Вiка вiдштовхнула його iз силою, знову голосно проганяючи. Але вiдчула фальш у своiх рухах. Бо iй приемнi були його домагання i доторки. У нiй боролися зараз двi рiзних Вiкторii – голос розуму й голос почуттiв, i пiдключалася ще якась одна Вiкторiя, яка мислила практично, чого та в життi не вмiла.

То чому, думала вона, не мiг i вiн так само боротися сам iз собою, коли до нього чiпалася та нахабна дiвка, його секретарка?! Може, вiн так само, як i вона, розумiе цю боротьбу всерединi себе й не може iй пояснити. Очевидно, Вiка розумiла його! Їй було боляче в душi, але усе це мало логiчне пояснення.

– Ти ж така розумна в мене, Вiкулю. Така мудра! – просився i ластився, наче кiт. – Не виганяй мене через таку дурню.

– Василю, то вже не вперше я тебе застаю з iншою жiнкою! – аргумент Вiкторii, здавалося, був залiзобетонним.

– Коли? Що ти таке говориш? – здивовано звiв брови чоловiк.

– А тодi пiд рестораном, iз квiтами. До тебе пiдiйшла якась, – пригадала подii трирiчноi давнини.

– Коли? Пiд Ратушею? Мала, та я ж тобi пояснював, що то була начальниця з податковоi. А ти менi так i не повiрила, – обiйняв ii мiцнiше й нiжно поцiлував у вухо. – Ти маеш менi вiрити, iнакше я не зможу вести свiй бiзнес, заробляти для нас грошi. Зараз багато жiнок-начальниць, керiвникiв…

– От-от, – зажурилася жiнка.

Вони проговорили до самiсiнького ранку. Голосно, з обвинуваченнями й криками. І Вiкторiя несподiвано почула вiд нього те, що чула й вiд Марiанни: що не придiляе собi уваги, що занедбана й нецiкава. Не говорив це прямо, але натякнув, що даватиме iй бiльше грошей, щоб могла собi щось новеньке купити, на перукарку й масаж, фiтнес. Вiка втiшилася i засмутилася водночас. Але головне було те, що, попри усе це, ще така бажана ним, у яку вiн досi безтямно закоханий. І першi лагiднi промiнчики сонця застали iх у пристрасних любовних обiймах.

Василь розпалив камiн, i старий кахель розiгрiв велику кiмнату з високими австрiйськими стелями до жару. Багаття iскрилося i тiкало вгору у димар, звиваючись у п’янкому танцi останньоi митi, що спопеляла на порох. Вигадливi па деревних iскорок здавалися схожими на найпристраснiшi почуття, якi миттево запалюються, яскраво освiтлюють своею енергiею реальнiсть i миттево згоряють, якщо нiчим пiдтримувати той шал. Вiд того полум’я пашiли й вони самi. Запрiли великi вi

на, вони вкрилися дрiбненькою росою, яка, збиваючись, поодиноко стiкала вниз, на раму крупними крапельками. Нiби плакали, споглядаючи на акт примирення. Оголенi й вогкi, молодi й пружнi тiла чоловiка й жiнки сплiталися прямо тут, на килимi в апогеi любовi. Усе вiдчувалося Вiкторii утричi яскравiше й глибше, з невiдомим досi присмаком гiркоти й солi. Наче ти п’еш знайомий тобi солодкий напiй i насолоджуешся ним уповнi, та якась незнайома нотка гiрчить i надае ще привабливiшого й бажанiшого аромату цьому улюбленому напою. І ти не можеш ним насититися, тобi все мало, i ти б пив i пив…

Вiкi вiдчувала гаряче кохання Василя у палких цiлунках, якими осипав усе ii тiло, торкаючись найпотаемнiших куточкiв. Доводив ii до шалу тими нiжними й полум’яними доторками там, де ранiше нiколи цього не вiдчувала. Якiсь новi вiдтiнки й новi вiдчуття дарував iй чоловiк, аби довести свою пристрасть кохання, визнання його провини i ганебноi помилки. Його любов була не спiшною i звичною, як завжди, а повiльною i розмiреною, особливо наповненою i солодко-болiсною, наче востанне. Насправдi ж такою, якою бувае пiсля великих сварок. То означало для неi доказ його справжнiх глибоких почуттiв, не одноденних, не тимчасових покликiв плотi, а кохання. Вона плакала вiд щастя й усмiхалася новому дню. Вiкторiя почувалася вкрай наповненою i щасливою.

– Якби ти знав, як менi образливо, Васильку, – сумно зiтхнула вона по всьому.

– Я тебе прошу, Вiкулю моя! Менi самому так бридко якось i недобре, що ти так страждаеш, – каявся чоловiк. – Я зварю тобi кави. Як ти любиш, з корицею i медом. І iду в офiс.

– Звари, Васильку. Ти так давно цього не робив, – усмiхнулася вдячно Вiка й раптом схаменулася: – А на роботi ж буде ця дiвчина. Як ii звуть?

– Хто?! – з кухнi гукнув чоловiк.

Вiкторiя лежала, пiдклавши руку пiд голову, недбало вкрита одним простирадлом на килимi, й спостерiгала крiзь привiдчиненi дверi, як ii чоловiк метушився, готуючи для неi снiданок.

– А, та… Оксана чи Олена. Нi, сьогоднi субота, ii не буде. А пiсля вихiдних я ii розрахую. Скажу, що повертаються старi кадри.

– Добре тодi.

Вiка заспокоiлася, хоча подумала, що так негарно буде, якщо дiвчину випруть одразу пiсля свят. Якось не по-людськи, хоча… Так iй i треба. Нема чого чужих чоловiкiв зваблювати!

– Вiкулю, твоя кава! – чоловiк iз джезвою заглянув з-за одвiрка, й жiнка схопилася, наче ошпарена.

– Я вже йду на кухню. Тiльки не тут. Ще наляпаемо на свiтлi меблi.

Загорнулася у плед, що так i пролежав без дiла на диванi, i пройшла до столу. Василь одразу ж побiг у душ.

– Ти не поснiдаеш зi мною?! – здивувалася його поспiшностi дружина.

– Ой, вибач, кохана! Я маю сьогоднi до обiду все понадсилати. Бо ж свята! – вiн ще раз повернувся до Вiкторii, поцiлував ii у вилицю i провiв рукою по волоссю.

Вони домовилися ввечерi iхати до ii сестри разом, де на них чекали ще зi вчора. Вiка вирiшила таки перебiгтися крамницями, щоб прикупити щось новеньке собi й малому до Великодня. Рахунок на картцi бiльше не здавався iй принизливим подарунком.

Василь поiхав. Вiкторiя скоренько допила й доiла те, що приготував iй чоловiк. Ретельно вимила посуд i прибрала наслiдки iхньоi пристрасноi ночi в залi. Перенесла вазу з трояндами до кухнi, де було менше свiтла й вони б могли протриматися до понедiлка, коли всi повернуться iз села. Вдягла джинси й кросiвки, купленi ще десять лiт тому, коли скидала вагу пiсля пологiв, натягла стьогану курточку i поiхала трамвайчиком у великий торговельний центр, у бутики.

Львiв переходив зi стадii ранньоi, холодноi весни до ароматноi, сонячноi зеленi, яскраво-синього неба в перисту хмаринку, залитих несамовитими пташиними пiснями i наводнених любовними парами скверiв… Мiсто прокидалося. Його старезнi, облупленi й покришенi давнi фасади будинкiв набували особливого шарму й лоску, як то мають меблi в антикварних крамницях. І якщо не дивитися на соцiальний транспорт, що просто таки жахав своiм зовнiшнiм виглядом та аварiйнiстю, то могло видатися, що ти десь далеко, у якомусь величному королiвствi, де зараз лискучою вiд дощу брукiвкою пролетить цiсарський кортеж i процокають пiдбитими копитами конi з високородними, вишколеними вершниками. Вiка жила тими часами, читала й перечитувалася Бальзака, Дюма та сучасникiв, якi давали можливiсть iй перемiститися в уявi у тi славнi часи вельмож. Їi захоплювала вiрнiсть i гонор тодiшнiх жiнок, iхня елегантнiсть i шарм, розум та вроджена iнтелiгентнiсть. Це була легка й несерйозна лiтература, яка, однак, давала iй уявлення про найкращi образи жiнки й чоловiка. Читала потай вiд батькiв, якi вчили працелюбностi та скромностi, де не було мiсця жiночим примхам i дрiбним радощам. Мама завжди повторювала, що «життя на селi складне й наповнене щоденною працею», а тато цiлими тижнями пропадав у вiдрядженнях, працюючи у службi мiжнародних перевезень, простiше, кермуючи фурою. А Вiкторiя зачитувалася «Анжелiкою» i була буквально закохана в ii головних героя та героiню. Той свiт здавався iй бiльш приваблив

м. І деякi львiвськi будiвлi – палац Потоцьких, мармулядова фабрика на Рогатцi та ii будинок-двiйник на генерала Чупринки, а особливо Пiдгорецький замок – усе це завжди повертало ii у тi часи, i Вiцi дихалося легше, вiрилося сильнiше в те, що все насправдi iснуе i ще от-от – i вона стане безумовно щасливою, як у романi.

Життя у той час виглядало значно цiкавiшим з його пригодами, подорожами й великим, справжнiм коханням Анжелiки та Жофрея де Пейрака. У тiй жiнцi iй подобалось усе: ii зовнiшнiсть, елегантнiсть i шарм, вiдданiсть i чуттевiсть. Та найбiльше вражав силою характер, Вiкторii не вiрилося, що тодi жiнка могла бути настiльки впертою i незламною, безстрашною i вiрною своему головному почуттю, хоча… Якраз тут вона й не могла зрозумiти присутностi в життi Анжелiки стiлькох чоловiкiв тодi, коли кохання в неi було одне. Вiка в усьому хотiла б бути такою, але не в цьому. Нiколи! Це чоловiки можуть собi дозволити мати рiзнi стосунки, а от справжня жiнка так не зможе, це ii вб’е i знищить, вона стане фальшивою i удаваною. Тут у свiдомостi Вiки виникав конфлiкт, але робила знижку на те, що все-таки це вигаданi персонажi, i, аби надати пристрастi та бiльше iнтриги, Анн i Серж Голон понавигадували отаких сюжетних перипетiй.

«Ти найчудовiша дружина у свiтi, – сказав iй сьогоднi вранцi ii чоловiк. – Я тiльки таку хотiв мати». Вiкторiя згадувала слова Василька, i ii серце тануло, а тiло огортало теплом i затишком. Вона мала свого особистого Жофрея. Вiн такий же цiкавий i самодостатнiй, розумний i привабливий. У нього серйозний бiзнес, великi психологiчнi й фiзичнi навантаження, вiд чого часом роблять його нервовим i буркотливим. Але до них iз Назарчиком вiн залишаеться добрим i турботливим. І, звiсно, вiн ii любить, страшенно кохае свою дружину, ii. Сам так казав!

Вона так собi мислила, перебiгаючи з однiеi крамницi в iншу. Найперше придбала кiлька красивих бiлоснiжних комплектiв бiлизни. Уявлення не мала, що цiни такi скаженi. Давно собi не дозволяла таких покупок. Уже навiть i пригадати не могла, коли, але точно лiфчик пуш-ап не був за цiною пальта. На верхнiй одяг для себе вирiшила не дивитися, адже малому потрiбна була курточка й чобiтки, а iй позарiз потрiбно купити новi мешти. Супермаркет iз взуттям пропонував шалений вибiр хороших моделей. Примiряла три-чотири й обрала красивi лакованi туфлi на невеличких пiдборах кольору марсала. До всього пiдiйдуть! До того ж цiна була на тридцять вiдсоткiв нижчою – пряжка-прикраса майже вiдклеiлася. Але повернути ii на мiсце не проблема, навiть у майстерню нести не доведеться. Усе виправить суперклей.

Щаслива й задоволена, що зекономила стiльки коштiв, Вiкторiя вже хотiла повернутися додому, коли подумала, що не буде тягнути з покупкою обновки для сина й побiгла повз брендовий iталiйський магазин у дитячий вiддiл iспанськоi торговельноi марки. Здалеку помiтила, що там уся вiтрина залiплена написом «Sale», i великим кроками спiшила туди. Але раптом щось знайоме промайнуло повз ii боковий зiр. Зупинилася i зробила два кроки назад, повернула голову влiво – й обмерла вiд побаченого. Їй волосся заворушилося на головi, а з рук повипадали пакунки. Вона iх миттю пiдняла, повернувшись спиною до побаченого, i прожогом сховалася за колоною навпроти. Вiдтам знову визирнула, з тяжким болем споглядаючи картину, що вiдбувалася всерединi крамнички з iталiйськими речами. Там мужчина допомагав молодiй дiвчинi натягти на ногу високi чоботи-ботфорти. Вiн робив це так, що Вiкторiю мало не знудило: проводячи пальцями вгору по нозi, привiдкривши ажурну корунку[1 - Мереживо. (пол.)] панчiх, його пальцi зiсковзнули до внутрiшньоi сторони ii стегон i гулькнули глибше, помiж ii ноги. Продавцi вдавали байдужiсть i не звертали на цю брутально хтиву сцену жодноi уваги. Дiвчина ж смiялася i грайливо зиркала на свого партнера. А ним був Василь! Їi наймилiший i найкоханiший у свiтi чоловiк, який лише вранцi доводив свою вiрнiсть i клявся у вiчнiй любовi. Вiцi здавалося, що вона зараз знепритомнiе. Двiчi за одну добу бачити одне й те саме вона не мала бiльше сили. Та сама дiвчина, що й у них удома, i ii Василь, ii чоловiк! Серце калатало в горлi, пальцi рук похолоднiшали, а голова йшла обертом. Вона мiцнiше стисла в руках куплене й поволi побрела до ескалатора. Та раптом зiрвалася i побiгла всередину крамницi, з розмаху гепнула всiма пакунками iм обом по головах, аж коханцi попадали.

– Брехливий мерзотник! – гавкнула йому в обличчя, а дiвку просто гидливо штурхнула ногою.

Спустилася миттю вниз на зупинку й зрозумiла, що не мае сили чекати автобус. Пiдiйшла до таксi, що стояли поруч, сiла в перше-лiпше. Та поiхала додому на Коновальця.

Прийшла у квартиру i зрозумiла, що не знае, що мае робити. Їй потрiбен час, щоб знову не втнути якусь дурницю. Вона радо обманювалася, це вже й останньому дурневi зрозумiло. Як тепер усе правильно зробити? Найкраще для неi i ii сина. Думки стрибали, наче сполоханi у високiй травi коники-цвiркуни. Хотiлося втримати хоча б одну з них, сформулювати мудру

виважену думку. Вiкторiя старалася з усiх сил, але iй не вдавалося вiдволiктися й стримати тремор у руках i в душi. Їi морозило, вона вся тремтiла. На думку не спадало нiчого, окрiм образливих вигукiв i всiлякоi гидоти, яку хотiлося кричати цьому патологiчному зраднику просто в обличчя так, щоб вони йому залiплювали, наче смолою, очi, рота, нiс, усю його бридку, хтиву… Ууух! Вiка накрапала собi заспокiйливих подвiйну дозу й зрозумiла, що вiзьме себе в руки й напише йому листа. Прощального. Це буде правильно. Це справжнiй кiнець. Остаточний кiнець iхнiх стосункiв. Крах iхнього брехливого шлюбу. Бiльше жодних роздiлiв у iхнiй iсторii, у iхньому романi не буде. Вiн не посмiе бiльше ii тривожити. А вона переживе. Це ii особистий кiнець свiту. Свiту сiмейного затишку й удаваноi, як виявилося, взаемноi любовi. Узяла ручку, якою заповнювала квитанцii на оплату комунальних, витягла кiлька аркушiв з його теки, яку носив на роботу i, о! випадково нинi забув удома…

«Дякую тобi! Не дивуйся. Я глибоко вдячна за те, що ти змусив мене зняти рожевi окуляри. Я жила у вигаданому свiтi, навiть тодi, коли на власнi очi побачила момент зради. Наскiльки ж я була закохана в тебе й боялася свiту без тебе, що готова була не повiрити власним очам. Досi не можу зрозумiти: як, як таке могло вiдбутися?! Але враз я пригадала всi тi пояснюванi тобою ранiше ситуацii i непорозумiння, що виникали в нашому життi. Я не могла допустити думки, що ти не тiльки мiй. Власне, що взагалi не мiй. А тепер я дякую тобi за те, що я виросла й порозумнiшала. Мабуть, саме цього останнього кадру менi бракувало майже одразу пiсля твоiх кревних каяттiв i клятв у глибоких почуттях. Для тебе це анiчогiсiнько не значить. Ти здатен сказати будь-що, аби вигода стояла на твоему боцi. Не знаю, чи це пов’язано з тим, що ти ведеш бiзнес, але, певно, що це саме так, як ти звик у своiй роботi. Я стала просто твоiм ще одним капiталовкладенням. Ще однiею вигiдною оборудкою пiд назвою «шлюб». Тiльки тепер, коли я побачила справжнi цифри й подвiйну бухгалтерiю, я розриваю цей контракт. Партнер виявися ненадiйним i брехливим. З такими довготривалi угоди не укладають. Менi шкода. Справдi шкода, що я у тобi так помилилася. Бо моi почуття, ти знаеш, були щирими. Я не розумiю, за що менi таке покарання, що я скоiла в життi не так, за що заслужила такi муки. Мое серце розкраяно навпiл, мене наче облили помиями з нiг до голови й вигнали на вулицi оголеною. Мене просто захлинае злiсть i образа, але стримаюся i не буду писати ганебних слiв. Бо я розумiю, що маю лише дякувати. Тому що не уявляю, як би мала й далi жити з таким болем у душi. Прокидатися, готувати тобi снiданок, усмiхаючись i цiлуючи, як це завжди робила. Не уявляю, як могла би з тобою кохатися з таким глибоким болем та образою в душi. Я усього цього не уявляю. Так само, як не маю жодних думок щодо того, як буду жити без тебе, самостiйно. Але це мене лякае менше!

Ти знаеш, усi люди рiзнi. Є люди-сонця, якi обiгрiвають усiх i всiм усмiхаються. Вiд однiеi iх присутностi чи погляду стае затишно й легко. Зазвичай це мама чи тато, це нашi батьки. Є люди-мiсяцi, якi, вiддзеркалюючи сонячнi променi iнших, умiють освiтити твiй шлях у складнi моменти твого життя, пiдтримати й пiдказати правильну стежину, для мене це моя сестра й подруги, а часом це зовсiм випадковi хорошi люди. Є комети, якi, пролiтаючи через твою долю, надовго залишають по собi шлейф незабутнiх вражень i змiни у твоему свiтосприйняттi, коли ти стаеш глибшим i наповненiшим. Часом це випадковi люди, а часом добре знайомi, але якi мають насичене й цiкаве життя, що зовсiм мало залишаеться часу на iнших. Але вони його все одно знаходять i спалахують на твоему небосхилi. А е люди – чорнi дiри. І це найстрашнiшi представники цього виду. Вони цiлеспрямованi й амбiтнi, вiд них за милю вiе успiхом. Здаеться, що грошi самi пливуть до них рiкою. Видаеться, що в них усе е: купа друзiв, грошi, здоров’я, кохання, вони просто взiрець для наслiдування. Однак iхнiй погляд важкий i пронизливий, наче рентген. Вони всмоктують у свою круговерть усiх довкола, розмелюючи на кванти й не зважаючи на особистостi. Для них люди – нiщо, слово – нiщо, почуття – узагалi зайвi емоцii. Вони вiрнi тiльки собi в усiй своiй цiлеспрямованостi. Ранiше я захоплювалася такими. Але я не знала, що я в орбiтi однiеi такоi чорноi дiри. І тепер, коли я це зрозумiла, то вжахнулася. І вмикаю всi своi внутрiшнi резерви, аби не бути розкладеною на кванти. Аби вiдiрватися з поля твого тяжiння. Я вмикаю усi двигуни на повну потужнiсть.

Іди! Я вимагаю, щоб ти якнайшвидше забрав своi речi й пiшов. Можеш також узяти все, що ти вважаеш за потрiбне, з наших спiльних речей. Квартира належала менi ще до одруження, тож ти не можеш на неi претендувати. Так, я подаю на розлучення. Ти не уявляеш, як для мене це страшно звучить. Але анi на мить не сумнiвайся, що я увiмкну задню. Цей урок я засвоiла добре. Повернуся пiсля свят. І добре було б, щоб тебе тут не було. Інакше я виставлю твоi валiзи на сходи сама.

Дя

ую тобi! Ти був добрим учителем!

Вiкторiя»

Родиннi цiнностi

Вiкторiя разом зi своею старшою сестрою Уляною як сiли звечора на ганку погомонiти собi, та так i зустрiли на ньому свiтанок. Проговорили все, що сталося, згадали все, що було, i зрозумiли, що планiв на життя, окрiм розлучення передусiм, у Вiки немае. Присвятила себе повнiстю родинi. Закинула свiй диплом архiтектора в найдальший куточок письмового стола. І забулася в буденнiй рутинi сiмейного життя. Утiм, тодi вона так не думала. А з радiстю поринала в домашнiй побут, догляд за малим зi щоденними прогулянками. Спiлкувалася з iншими мамами, i це Вiцi давало вiдчуття того, що в ii родинi все добре. Тi ж проблеми й тi ж радощi, що й у всiх. Чоловiк заробляв грошi, утримував сiм’ю, а вона берегла те вогнище. Так було i в ii батькiвськiй родинi, i в родинi сестри.

Улянка вже перетнула межу в пiвстолiття. Мала вигляд спрацьованоi i занедбаноi, значно старшоi за свiй вiк, як зазвичай усi сiльськi жiночки. Але нiколи не скаржилася на життя. Була дуже помiркованою i стриманою. Велика рiзниця у вiцi з Вiкою робила iхнiй тiсний зв’язок бiльш вiддаленим, а вiдстань у 25 кiлометрiв знищувала бажання хоч якось мiцнiше тримати родиннi стосунки. Зустрiчалися двiчi на рiк – Рiздво та Великдень. Але влiтку Назарко Вiкторii цiлий мiсяць проводив на селi, на парному молоцi й свiжих овочах-фруктах. Уляна обожнювала малого. Вiн був майже ровесником з ii наймолодшенькою, з Орисею. А ще був неймовiрно схожий на дiдуся, iхнього з Вiкторiею батька.

Улянка все життя на господарцi: дiм-город-дiм. Чоловiк ii Степан уже рокiв зо сiм заробляв грошi в Іспанii. Виважений, працьовитий i розумний – вiн не гаяв анi хвилi, коли необхiдно було закiнчувати дiм i платити дiтям за навчання у вишах. Сколотив у Барселонi бригаду з таких же заробiтчан i успiшно робив ремонти. Старшi сини закiнчили Львiвську Полiтехнiку за фахом «архiтектура та дизайн», як i його тiтка, довго протирали споднi[2 - Споднi (пол.) – штани.] у райадмiнiстрацii, а як тато влаштувався впевненiше, одразу поiхали до нього. На той час у Степана вже все було офiцiйно, вiн сплачував податки i вже не згорав на палючому сонцi. А ще вiн не вкладався у рамки того зрадливого хлопа, якого усi демонструють закордоном. Любить свою Улянку безмежно, як i тридцять рокiв тому. У цих двох особлива мудрiсть спiльного життя. З глибоким акцентом на повазi одне до одного. Улянка нiколи не перечила Степановi, завжди пiдтримувала й пiдтакувала. Тiшилася кожному його приiзду раз на рiк, а першi три роки бачилися лише по Скайпу. Степан цiнував Лянчину господарнiсть i вiдданiсть, любов, що iх еднала крiзь тисячi кiлометрiв. І мрiяв якнайшвидше повернутися до рiдноi землi. «Може, поiхати до Іспанii, – подумалося блискавкою Вiцi. – Але то дурне!» – тут же сама собi заперечила.

– Ти знаеш, а менi останнiм часом снився такий дивний сон. Двiчi чи тричi одне й те саме, – подiлилася iз сестрою. – Начебто я лiтаю. І опиняюся тут, над нашою старою хатою. І батьки е, i дiти нашi бавляться. Усi тут. Лише чоловiкiв нема. Самi ми – жiнки й дiвчата. І я маю доньку, а не сина. Обличчя, щоправда, я ii не бачила жодного разу. Ось такий сон.

– Цiкаво… Але спиться, то й сниться! Ти ж знаеш, – усмiхнулася сестра.

– А мене вiн турбуе.

– Кажуть, дiвчата сняться до проблем. От i маеш…

– Та ну! – вигукнула Вiкторiя й подумала: – Жiнки завжди виннi – така вже у нас ментальнiсть.

Ранкове сонце вдихнуло в темряву зоряного неба свiжий подих свiтла й надii. Небом перекотилася романтична хвиля бурштинових сонячних зайчикiв i рожевих казкових метеликiв. Вони злилися воедино, ознаменувавши свiтанок.

– Я вже й забула, якими красивим бувають цi митi, – зiтхнула Вiка.

– Та так. У мiстi нема чого о п’ятiй зриватися, – майже заздрiсно вiдповiла сестра. – Це тут треба господарку погодувати, у поле пiти. Бо що до обiду зробиш – те твое.

– І не кажи. Розлiнувалася я зовсiм. І за що тепер учепитися, не знаю. А треба йти на якусь роботу. За що ж жити? Я зовсiм безрука й безмозка стала.

– Уже щось придумала? – зажурено спитала сестра. – Я тобi в цiм нiчим не допоможу.

– Нiчого я ще не знаю. Хочу якийсь час побути на самотi. Обмiркувати все. Та й у Назара канiкули на носi.

– А ти давай до нас! – запропонувала сестра. – Мiсце е. Дiти разом бавитися будуть. Трохи менi допоможеш, га?!

– Ти жартуеш? – Вiкторiя всмiхнулася. – Я то вже давно забула. І не хочу тi корови-свинi-кури. Вам тут набридати. Нi! Дякую, звичайно.

– Ну, як знаеш, – сказала Уляна, устала зi сходинки й поправила фартушок. – Час менi до роботи, а я й не лягала. Тяжкий день буде.

– Вибач! То я винна.

– Та нiц! Що ти?! Уже все спечено-зварено, прибрано. Іду тiльки худобу впораю i трохи потiм покимарю, – усмiхнулася маминими очима сестра.

Великий будинок на сiм’ю з п’ятьох людей Улянi допомiг збудувати живий ще тодi батько. Вона вийшла замiж рано, у вiсiмнадцять. Степановi тодi теж усього лише двадцять було. Одразу, рiк за роком Улянка народила двох дi

ей. А самi ще дiтьми були. Тiснилися великою родиною у невеличкому старому, ще бабусиному будиночку з трьох кiмнат, що стояв тут поруч, за парканом. Тодi це була одна господарка й великий город на 40 соток. Тут росли яблука й грушi, вишнi й черешнi, горiхи, сливи та алича, а що вже городини було – то не перелiчити. Усе свое – усе з грядки, як то кажуть. Вiка зазирнула за паркан на сумний будинок iз зарослим травою подвiр’ям. Одразу було видно, що тут нiхто не живе. Город сестра зi швагром, коли ще вiн був тут, обробляли, а хату не чiпали. Не розбирали паркан. Тримали усе те для когось iз дiтей. Хоча юридично воно було оформлене на Вiкторiю. Але всi знали, що вона iй, мiськiй панi, уже не потрiбна. Тiтка – стара дiва, що все життя пропрацювала в ЖЕКу у Львовi, отримала там квартиру. По ii смертi нерухомiсть перейшла до мами, а та тут же записала ii на Вiкторiю, яка вчилася в iнститутi й «мала десь жити», мала бути завидною невiсткою, а не селючкою без роду-племенi.

– Лянко, а дай ключi вiд батькiвськоi хати! – несподiвано для самоi себе гукнула навздогiн сестрi Вiкторiя.

– У кухнi вони. На ключницi, що ти подарувала, висять, – почула у вiдповiдь за якусь хвилю.

Вiдкрила хвiртку. Та анi рипнула. Уляна стежила за завiсами. Вправна газдиня – добра господиня. Ступила на стежку свого дитинства й заностальгувала. Тут виросла. Тут збила до кровi колiна на асфальтi, коли вчилася iздити на роверi. Кружляла подвiр’ям, падала й знову вставала, незважаючи на кров на колiнках i лiктях, на здерту шкiрку на долонях. Усе пекло й пашiло, а вона вперто вчилася i вчилася, хоча сльози текли струмочками по зашмарованому обличчю. І куди тiльки ця наполегливiсть i характер подiлися… Повернула ключ у старих дверях. У хатi пахло плiснявою та старими меблями.

Усе стояло на своiх мiсцях, як i тодi, коли вона виходила звiдси замiж. Було велике весiлля, у шалашi на 200 людей. Ну, так, як у всiх. Тут ii викупляв ii дорогоцiнний Василь. За 100 доларiв у сестри i накритий стiл для Вiкторiiних друзiв. Смiшний звичай – фiктивний. Колись це був серйозний викуп – давали коня чи корову, багато золота i грошей. А тепер так, задля розваги.

Мама одразу запропонувала вiддати молодим свою кiмнату, а самiй перейти на кухню. Двi iнших кiмнати займала сiм’я сестри – iхнiй будинок от-от мали закiнчити. Та Вiка з Василем наступного ж дня поiхали до свого львiвського помешкання. Батька вже на той час не було. Помер, коли Вiцi виповнилося лише дванадцять. Коли вона нестримно билася з хлопцями, ходила вся у синцях, але з почуттям повного задоволення. Саме така, якою ii виховував батько. Завжди вмiла за себе постояти. І хлопчаки радо брали ii до своеi компанii. Вiка батьковi останнi днi дуже добре пам’ятала, не ходила бiльше в хлоп’ячi компанii. Щось тодi в нiй запечаталося, щось замурувало ii стосунки з ними.

Батько помирав по-мученицьки. Але тихо, спокiйно й самозречено. Таким було його рiшення. Вiн утомився: вiд безперервних лiкарень, крапельниць, перев’язок, уколiв, зболених вiд голок рук i схованих вен. Йому вже нiчого не хотiлося. Кожна чергова госпiталiзацiя лише на якийсь час вiдтягувала ту саму останню мить. «Я так утомився, я бiльше не можу, не хочу… Я втомився… Не можу бiльше це терпiти».

За кiлька тижнiв до того, як хвороба безповоротно вклала його у лiжко, вiн подзвонив усiм своiм найближчим людям…

– Привiт! Як у тебе там? Усе добре? – починав здалеку, як звично.

Дiзнавшись про хiд справ i щоденнi турботи, отримував запитання про себе у вiдповiдь. Дiлився тим, що повернувся з лiкарнi, що це вже було востанне. Що бiльше туди не пiде, i це вже все. Вiн змучений, лiкарнi вiд нього теж уже вiдвертаються. Переконував кожного, що вiн утомив собою уже i iх.

Десять рокiв поневiрянь. Десять рокiв в iнвалiдному вiзку пiсля шалених, яскравих i незабутнiх рокiв далися йому вкрай важко й складно. Далекобiйник, який об’iздив весь Радянський Союз уздовж i впоперек, вiдчув волю кочiвного життя, радiсть швидкостi й потужностi великого вантажного авта, втрапив у страшну аварiю. І на все подальше життя був прикутий до лiжка. Безрадiснi сiрi буднi, наче немiчний старий, що негоден був сам зробити анi кроку, поволi вбивали в ньому нестримну колись жагу до життя, радiсть вiд усього сущого, насолоду вiд «незайманостi зеленi навеснi», вiд черлених плодiв восени й скажено iскристого i морозяного снiгу взимку.

Його мордували думки про минуле, про те, що не встиг, а так колись мрiяв. І певно, що прийняв уже незворотне рiшення не жити. Уже нiчого не мiг удiяти, i тому не знаходив собi мiсця, вертiв подушками, перевертався, перекладав iх i так, i сяк, наче так мiг дати лад своiм тяжким думам. А вони все товклися й гамселили душу й розум… Руки заважали, крутилися, наче лопатi вiтряка. Вiдчував, що вже скоро… Не знав, що там далi. Але знав, що тут – нестерпно болiсно й невимовно пекуче iснувати, знаючи iнше життя, яким тiльки щасливим воно може бути. Дружина, дiти – чудова любляча родина. Стабiльнiсть i хорошi заробiтки, можливiсть дозволити с

бi й рiдним усе… І раптом… Неначе сон, картинка перед очима, дiйснiсть змiнилася на те, у чому йому вiдтодi довелося iснувати. Прийняв це й терпiв цiлих десять лiт! Та все ж рано чи пiзно терпець уриваеться i хочеться змiнити все, нехай ти навiть не знаеш на що. Головне, щоб лише не так, як зараз!

– Нiколи не роби того, про що потiм дуже-дуже пошкодуеш, – сказав наостанок своiм дiвчатам.

Дванадцятирiчна дитина запам’ятае це на все життя, хоча навряд чи здатна оцiнити вагу цих слiв тiеi митi.

Уже не iв i навiть не пив. Сто грамiв води було найбiльшим, що мiг у себе втиснути крiзь соломинку. Йому видавалося, що випив аж забагато. І знову напiвзабуття, напiвсон – тяжкий, вдумливий i тягучий. Час вiд часу його вiдтам висмикували голоси родичiв i друзiв, якi приходили на вiдвiдини.

Мама крутилася довкола нього бджiлкою: переодягала, мила, знову переодягала, змiнювала постiль i пелюшки. Потай утирала сльозу – так, щоб дiвчата не бачили. Його всi любили, подивовували його силу й життелюбнiсть, незламнiсть та широту душi. Приходили посидiти поруч свого друга востанне. Аби вiддати йому свою шану й просто тепло душi… Плакали всi – слiз не соромилися навiть мужчини.

Вiн iх стиха вiтав, упiзнавав кожного, називав на iм’я. Вiдповiдав на запитання повiльно, чомусь тепер йому це давалося дуже важко, наче треба було мiшок перенести з одного кiнця футбольного поля в iнше. Але розум був свiтлим i не затуманеним, тому лише внутрiшня незрозумiла важкiсть давалася взнаки.

Інодi хтось згадував минулi щасливi днi. Розповiдав про спiльно радiсно проведений час, i скупа сльоза скочувалася йому по впалiй холоднiй щоцi. Хто знае, як помре i що при цьому вiдчуватиме?! Вiн усвiдомлював усе, i це було найскладнiшим усвiдомленням за все його життя, пiсля того, як дiзнався, що вже нiколи не зможе самостiйно ходити. Те розумiння було гiршим, бо вже тодi не хотiв жити. Та все ж знайшов у собi сили ще на десять рокiв.

Похорон батька був велелюдним, хоча й лила непролазна тропiчна злива. Було 13 червня. Усi смирно мiсили взуттям болото, дехто навiть упав у багнюку при переходi через потiчок, але нiхто не скаржився. Кожен хотiв вiддати належну шану своему найбiльшому друговi, братовi, родичу, який завжди виручав. Кожного пiдтримував i старався допомогти, як тiльки мiг. Могилу заклали квiтами й вiнками у людський зрiст. Вiкторiя стояла бiля мами й тихенько скавулiла iй у плече…

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Сноски

1

Мереживо. (пол.)

2

Споднi (пол.) – штани.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить