Вiтер часу
Влад Наслунга

В романi, подii якого вiдбуваються у другiй половинi ХХ – на початку ХХІ столiть, читач познайомиться з трьома поколiннями родини украiнськоi iнтелiгенцii. Значне мiсце посiдае перша частина роману – життя i робота найстаршого представника родини, геолога, на пошуках урану в Середнiй Азii. Друга частина – детективнi подii, якi сталися з його сином, науковцем, у Киевi, а третя – пригоди наймолодшого з героiв роману, аспiранта – iсторика, в середовищi пострадянськоi украiнськоi i росiйськоi емiграцii в Лондонi.

Влад Наслунга

ВІТЕР ЧАСУ

Роман

Роздiл перший

ПІД ЗНАКОМ УРАНУ

ВОЛОДИМИР ІВАНОВИЧ

«Щось син не телефонуе, – думав Володимир Іванович, замикаючи робочi матерiали у сейфi. – На сьогоднi досить, робочий день скiнчився, час додому. Мало тепер стало робочих днiв, тiльки два на тиждень. Кажуть – грошей нема. Наразi вже середина грудня, а зарплатню ще за жовтень не платили. Та i скiльки тiеi зарплатнi? За вiсiм днiв на мiсяць багато не отримаеш. А втiм, в Управлiннi майже усi пенсiонери, крiм директора Об’еднання i його заступникiв. Цi усi новi. Пiшов уряд – змiнилось i керiвництво Об’еднання. Може це було б непогано, але ж нiхто з нового керiвництва ранiше в геологii не працював, нiчого в нiй не тямив. Директор сказав, що його прислали контролювати фiнансовi потоки. До цього вiн завiдував вiддiлом постачання якогось заводу в Донбасi.

А взагалi роботи тепер небагато, в Об’еднаннi залишились тiльки три геологiчнi експедицii, тодi як у кращi часи, рокiв двадцять тому, iх було шiсть. Життя вирувало, в експедицiях працювали тисячi людей, землю-матiнку бурили десятки станкiв. Родовища вiдкривали, вважай, кожнi два-три роки. Не усi великi, звiсно, але декiлька цiлком пристойних забезпечили краiну запасами урану рокiв на сто двадцять. А тепер що? Розвiдуемо тiльки одне родовище, та й те таке, що ранiше б не розвiдували. Треба ж виконувати план з приросту запасiв. Нових родовищ вже рокiв п'ятнадцять не вiдкривали».

Виходячи через турнiкет у прохiднiй, Володимир Іванович кивнув черговiй, яка рокiв десять тому працювала iнженером в одному з вiддiлiв Управлiння. У дворi вiн сiв у свою «Ладу», вже вкотре подумав, що треба було б купити нову машину, яку-небудь з iномарок. Взагалi то йому i ця непогана, а ось онуковi Івану, мабуть, не дуже зручно iздити на цiй «старушенцii». Грошi на машину у нього були, але не бiльше, але ж йому могла бути потрiбна яка-небудь операцiя, вiк вже немолодий, восьмий десяток пiшов. Володимир Іванович вiдчував, що справа йде до того, що його вiдправлять на пенсiю, бо роботи меншае. Попереднiй директор тримав його чи то з поваги, чи то за звичкою, як, до речi, й iнших «китiв», на яких трималось Управлiння i якi за свое життя вiдкрили i розвiдали усi родовища Об’еднання. Володимир Іванович i сам би давно пiшов, як тiльки зрозумiв, що краще вже не буде, але звичка, старi друзi утримували його вiд цього кроку. Вдома що вiн робитиме? Син з невiсткою живуть окремо, а онук, хоч i переселився до нього, коли померла бабуся, вдома не сидить, вже три роки вчиться в аспiрантурi у Польщi i приiздить нечасто.

З цими думками Володимир Іванович в’iхав до двору п’ятиповерхiвки, де вiн мешкав. Залишивши машину у дворi, вiн повiльно пiднявся на свiй четвертий поверх, лiфту в будинку не було.

Ледве вiн вiдчинив вхiднi дверi, як задзвонив телефон. Володимир Іванович почув у слухавцi голос сина, який вибачався, що не мiг зателефонувати ранiше, й обiцяв прийти у суботу.

– Добре, – зрадiв Володимир Іванович, – подивимось разом футбол, «Челсi» грае проти «Евертону», о пiв на десяту.

– Запiзно, – вiдповiв син, – ми хотiли б до обiду, годинi о другiй, принесемо дещо.

– У мене усе е, приходьте самi. Вiтання Марго, – згадав Володимир Іванович про невiстку. – А Іван та Мар’я не телефонували?

Це дорослi онуки Володимира Івановича.

– Іван телефонував, наразi збираеться до Мар’i на Рiздво.

– Ну, гаразд, приходьте, – повторив Володимир Іванович.

Вiдпочивши з пiвгодини, Володимир Іванович зварив собi гречану кашу, випив лiки i сiв вечеряти. Одночасно вiн неуважно дивився телевiзор, думаючи зовсiм про iнше. Останнiм часом його почали непокоiти спогади про минуле, коли вiн працював у рiзних краях колишнього Союзу i навiть за кордоном. Не те щоб йому подобалась полiтична система тих часiв, просто вiн був молодим, здоровим, а, головне, робота йшла не так, як тепер, краiна мала потребу в уранi i не жалкувала грошей на пошуки i розвiдку родовищ.

Отже, вiн вирiшив написати щось про тi часи: спогади, повiсть або навiть роман, якщо вийде. Коли вiн розповiдав про минуле, онук Іван казав йому: «Пиши, дiду, мемуари». Однак Володимир Іванович не надавав його словам значення. «Мабуть, я дошкуляю йому своiми розповiдями», – думав вiн. Але тепер, коли Іван десь в чужих краiнах, розповiдати нема кому, не сину ж з невiсткою, iм самим вже пiд п’ятдесят, можуть свое розповiсти кому завгодно.

«Завтра день неробочий, зранку i почну своi «

емуари», – вирiшив вiн.

ВОЛОДИМИР ІВАНОВИЧ ПИШЕ МЕМУАРИ

Спав Володимир Іванович поганенько, в голову лiзли думки – з чого почати мемуари, що обрати. За сiмдесят п’ять рокiв життя було, що згадати, але вiн хотiв написати, як шукали потрiбний краiнi уран, тому що розумiв: бiльше такого вже не буде, хай старi згадають, а молодi довiдаються, як це було. Прокинувшись, вiн зрозумiв, що треба написати про його роботу в Середнiй Азii, в пустелi Кизилкум. Вiн там працював декiлька рокiв у рiзних геологiчних експедицiях, але особливо запам’ятались йому пошуки урану в горах Каратау.

Коли його призначили в пошукову експедицiю в районi Каратау, вже дiяла залiзниця Навоi – Учкудук. Дiставшись в Навоi з Ташкенту, де було управлiння Об’еднання, вiн пересiв на учкудуцький потяг i за декiлька годин зiйшов на потрiбному йому роз’iздi. Навкруги простягалася сива пустеля, що деiнде поросла сухими кущиками колючоi трави, на заходi i пiвнiчному сходi на обрii виднiлись невеликi чорнi гiрки. Роз’iзд являв собою декiлька глинобитних хатинок з пласкими покрiвлями, бiля них бiгали замурзанi дiти. Володимир Іванович, якого усi тодi називали просто Володею, тому що йому було тiльки двадцять чотири роки, знав, що на роз’iзд приiздять водовозки, якi набирають воду iз свердловини i возять ii в селище геологiчноi експедицii. Вiн сiв бiля будки стрiлочника i став чекати. За пiвгодини до нього пiд’iхала водовозка.

– Ти, мабуть, в експедицiю? Начальник наказав тебе прихопити, отримали радiограму з Ташкенту, – вiдчинивши дверцята машини, сказав водiй.

Подивившись на потьоки води на цистернi водовозки, якою служив звичайний молоковоз з написом «Молоко», вiн зрозумiв, що водiй вже залив воду i можна iхати.

Володя влiз до машини, сiвши поруч з шофером. Пiд ноги вiн кинув не дуже великий рюкзак зi своiми речами i поцiкавився:

– Далеко iхати?

– Сiмдесят два кiлометри, дорога добра, за годину доiдемо.

Переiхавши через залiзничний переiзд, машина помчала по добре второванiй, майже як асфальт, дорозi.

Селище експедицii в передгiр’ях Каратау складалося з щитових будинкiв – чотирьохквартирних, таких самих контори i камералки, тобто примiщення, де працювали геологи, i чисельних однокiмнатних будиночкiв для робiтникiв. Щитовi будинки стояли на невисоких, з пiвметра, цегляних стовпах, щоб не було в них надмiрно гаряче влiтку.

Експедицiя виявилась великою, тут працювало близько тисячi людей, на окраiнах селища стояли дощатi будки туалетiв i великi залiзнi цистерни з привозною водою, навкруги вешталися двогорбi верблюди. Володя вiдразу пiшов до щитового будинку, де була контора. Начальник експедицii, крупний лисуватий чоловiк, знав про його приiзд i зустрiв дружелюбно i з цiкавiстю. Вiн потиснув Володi руку i представився:

– Юрiй Павлович.

Його трохи здивував молодий вигляд худорлявого хлопчини середнього зросту, але вiн нiчого не сказав з цього приводу, спитав, як Володя дiстався, вийшов разом з ним з контори i показав, де iдальня, де камералка, повiв в приготовану для нього квартиру в щитовому будинку. Поруч зi входом у квартиру височiло щось схоже на пiл, який бувае в сiльських хатах на Украiнi, а тут на ньому узбеки звичайно сидять, пiдгорнувши пiд себе ноги, i п’ють чай. В експедицii цю споруду називають дастарханом, хоча узбецькою дастархан – це скатерть, яку кладуть на покритий килимом «пiл».

В квартирi був тамбур, де можна повiсити робочий одяг i поставити чоботи, а також кiмната з залiзним лiжком, застеленим свiжою постiллю, з тумбочками, столом, двiйкою стiльцiв i великим дзеркалом. Загалом, квартира готельного типу. Володя був цiлком задоволений. Вiн залишив у тамбурi рюкзак i разом з начальником експедицii пiшов до камералки, що займала половину щитового будинку без перегородок, де стояли столи для роботи геологiв, великий стiл для геологiчних мап i оточене бар’ером мiсце для Першого, тобто секретного, вiддiлу з металевими сейфами. Поруч, через iншi дверi, був вхiд до камералки геофiзикiв. Бiля iх примiщення стояла каротажна автомашина, яка iздила на свердловини для вимiру за iх глибиною радiоактивностi i електричних властивостей порiд.

В геологiчнiй камералцi у цей час були тiльки iнспектор Першого вiддiлу – жiнка рокiв сорока, як потiм з’ясувалось, дружина головного механiка експедицii, та немолодий геолог, який наносив на мапу точки геологiчних спостережень. Вiн також потиснув Володi руку, сказавши «Просимо до нас у пекло!». Юрiй Павлович обурився:

– Що ти кажеш? Яке пекло? Ну жарко, ну порошно, ну води не вистачае. Для пекла малувато.

– А щоденнi макарони з тушонкою? – заперечив геолог. – Хоч би зеленi якоi-небудь привезли.

– Буде тобi зелень, будуть i сметана з кефiром. Сам знаеш, поки сюди довеземо, усе зiпсуеться. Я вже домовився щодо лiтака, треба тiльки мiсце знайти для аеродрому. Такиру поруч нема, а на цей пухляк не сядеш.

Дiйсно, грунт навкруги селища був м’який, складався з пилу, покритого тонкою кiркою. Варто було проiхати машиною, як залишався глибокий слiд, а в повiтрi пiв

одини стояв густий пил.

– Гаразд, ти тут освоюйся, з iншими познайомишся, коли повернуться, десь бiля першоi години, – з цими словами вiн поспiшно вийшов з камералки.

– Чули, що ти приiдеш. Тепер стане легше. В експедицii три старших геолога, усi складають карти на своiх дiлянках, ходять у маршрути, на своiх площах документують канави. А бурiнням нема кому займатись. Роботи багато, у керносховищi лежить керн дванадцяти свердловин. На свердловини, що в бурiннi, нiхто не iздить, е тiльки один технiк-геолог, вiн ледве встигае наряди закривати та брати проби з керну пiсля каротажу.

– Добре, розберемось. Завтра поiду на буровi.

– Врахуй, що виiзд о п’ятiй ранку, працюемо до полудня. Ходить одна машина, мiсць у кузовi немае. Можна, правда, на глиновозцi доiхати i повернутися, глинистий розчин возять часто. Пiдеш на глинисту станцiю, де роблять розчин, там сядеш.

Дописавши до цього мiсця, Володимир Іванович пiдрахував написанi сторiнки. Їх виявилось п’ять. «На перший раз досить», – подумав вiн i, задоволений собою, пiшов приготувати собi обiд.

ПЕРШИЙ ДЕНЬ ВОЛОДІ НА НОВОМУ МІСЦІ РОБОТИ

Почавши писати «мемуари», Володимир Іванович трохи заспокоiвся. Спогади охопили його, йому не терпiлось знову сiсти за стiл, але вiн розумiв, що здоров’я у нього далеко не те, що було ранiше, i задоволення треба дозувати, iнакше усе закiнчиться гiпертонiчним кризом. Вiн постановив собi працювати до першоi години, ну, найбiльше, до другоi, але намагався перехитрувати себе, пiднiмався о шостiй ранку i вiдразу ж, не вмиваючись i не снiдаючи, брався за «мемуари». Назва своiх праць була для нього умовною, насправдi вiн хотiв би написати щось на кшталт роману, щоб його читали друзi i згадували минулi днi. Ще хотiлося, щоб молодь прочитала його творiння i подумала: «Якi були роки! Не те, що зараз! Геологiя була потрiбна краiнi, i нашi дiди зробили немало!». Проте, найбiльше його вабило саме писання, коли пiд його пером оживали минулi подii, i йому вже було байдуже, прочитають його творiння чи нi. «Може я графоман?» – iнодi думав вiн, але тут же заперечував собi: «Та я ж пишу про те, що було. Хiба лiтописцi були графоманами?!».

Продовжуючи своi писання, вiн згадав, що зустрiли його в експедицii не так вже й привiтно. Першого дня вiн не змiг поговорити з колегами, коли машина повернулась з дiлянок близько першоi години. Висипавши з кузову, люди вiдразу розбiглися до своiх домiвок, а за чверть години, умившись, багато з них потягнулись до iдальнi. Швидко перехопивши обiд – рисовий суп i макарони по-флотськи (замiсть фаршу були подрiбненi консерви з яловичини), вони знову розiйшлися по домiвках i полягали спати. Тiльки близько восьмоi вечора почали з’являтися окремi люди, але побiгли вони не в камералку, а в якiсь вiддаленi мiсця великого геологiчного селища. Далi Володя вже не спостерiгав, вiн пiшов додому i взявся читати своi виписки з iнформацiйного звiту експедицii за минулий рiк. Поставивши будильник на пiвнап’яту ранку, вiн лiг спати.

Прокинувся за сигналом будильника, умився i, узявши геологiчний молоток i записник, вийшов з квартири. Вже розвиднилося, сонце, ледве пiднявшись над обрiем, обiцяло спекотний день, хоча повiтря ще було по-нiчному прохолодним. Бiля камералки стояла вантажна автомашина ГАЗ-51 без тенту, кузов вже був набитий людьми, хоча до вiд’iзду залишалось ще декiлька хвилин.

Вiн пiдiйшов до машини i привiтався, але нiхто не звернув на нього увагу. Коли Володя перелiз через борт у кузов, то побачив, що мiсць практично немае. Тому вiн пробився ближче до кабiни i нахабно втиснувся мiж молодою жiнкою i високим парубком, викликавши обурення представницi прекрасноi половини людства. Вона спробувала його випхати, але Володя опирався. Машина, тим часом, рушила.

– Хто ти такий? – гнiвалась жiнка. – Бачиш, що вже зайнято?

– Так усе ж зайнято, а iхати треба, – вiдповiдав Володя, помiтивши красивi надутi губки i темно-карi очi сусiдки. «Непогано я сiв», – подумав.

Тут вiн побачив свого вчорашнього знайомого, одягнутого в шорти до колiн i робочу куртку з геологiчною емблемою на рукавi у виглядi буровоi вишки i двох схрещених молоткiв. Вiн з посмiшкою, обернувшись, дивився на сердиту жiнку. Простягнувши Володi руку, сказав:

– Привiт! Познайомся, ще один старший геолог.

Кремезний чоловiк з привiтним обличчям i посивiлою головою, який сидiв поруч з ним, теж обернувся i потиснув руку Володi:

– Монахов.

– А ти, – звернувся вiн до сердитоi красунi, – могла б сьогоднi не iхати на дiлянку. У тебе в камеральцi багато роботи. Але коли вже поiхала, терпи.

– А тебе як звуть? – обернувся до неi Володя.

– Люда, – вiдповiла вона без великого бажання.

– Я – Володя, старший геолог на бурiннi.

Люда промовчала, але злегка посунулась, звiльнивши Володi трохи мiсця. За пiвгодини, залишаючи за собою хвiст тонкого пилу, машина наблизилась до однiеi з дiлянок. Володя побачив вишки двох пересувних станкiв УРБ-3АМ, змонтованих на автомашинах МАЗ.

– Бурiння над усе, – зауважив вчорашнiй знайоми

. – А ми далi поiдемо.

Крiм Володi з кузова вилiзли Люда i два парубки, як з’ясувалось, технiки-геофiзики. Вони попрямували до автомашини ГАЗ-63, на якiй була змонтована червона будка. Бурiння свердловини закiнчилось бiля другоi години ночi, вiдразу ж сюди виiхали водовозки, щоб промити забiй свердловини, i каротажка, тобто ця машина з будкою. Володя теж попрямував до каротажки. Дверi будки були вiдчиненi, там коло радiометра сидiв невисокий чоловiк у картатiй ковбойцi. Другий, мабуть робiтник, в брезентових рукавицях стояв бiля обсадноi труби, яка виднiлась на пiвметра над поверхнею землi, i поправляв опущений у свердловину кабель. Побачивши прибулих, чоловiк у ковбойцi залишив крiсло коло радiометра i вилiз назовнi.

– Йди ти, сiдай, – кивнув вiн одному з технiкiв, якi пiдiйшли. – Дивись, щоб стрiчку не заiло, щось самописець барахлить. Там на глибинi 340–346 метрiв аномалiя, я вже зробив деталiзацiю, а ти закiнчуй каротаж.

Технiк-геофiзик забрався в будку, туди ж повернувся робiтник i став за лебiдку, що пiднiмае каротажний кабель.

Чоловiк у ковбойцi подивився на Володю i простягнув руку. Володя ранiше вже бачив його в Об’еднаннi i знав, що вiн – старший геофiзик експедицii в Каратау. Звали його Мiшею, вiн працював вже рокiв п’ять, був старшим геофiзиком Учкудуцькоi партii до ii лiквiдацii, коли родовище передали Навоiйському комбiнату.

– Ми на тебе чекаемо. Треба налагодити роботу з керном. Є деякi аномалii радiоактивностi, може вийде що-небудь. У цiй свердловинi теж е, ходiмо подивимось керн.

– Люда, – покликав вiн, – неси радiометр.

Вона пiшла до фанерноi будки на полоззях, зварених з товстих металевих труб, i винесла радiометр СРП-2а. На кiнець трубки був надiтий свинцевий екран.

– Помiряй керн в iнтервалi 340–346 метрiв.

Разом з Мiшею пiдiйшов до керну Володя. Подивившись на фанернi етикетки, вiн вiдразу визначив, що керн з цього iнтервалу не пiдняли. Мiшу це не здивувало:

– Отже знову зона дроблення в кременистих сланцях. Фiлiтоподiбнi сланцi пiдiймаються, вапняки i амфiболiти теж, а кременистi, де мае бути руда, – нiяк. Мало того, що вони крихкi, так ще i дробленi. Ти подивись, лежать тiльки два шматочки кварцу, але ж з ними радiоактивнiсть не пов’язана.

Люда, включивши радiометр, вимiряла радiоактивнiсть цих шматочкiв. Зрозумiло, аномалii не було. Потiм прийнялась мiряти радiоактивнiсть цiлого керну, який лежав у чарунках дерев’яних ящикiв.

– Теж нiчого нема.

– Що цiкаво, – зауважив Мiша, – на поверхнi бачимо тiльки кременистi сланцi, – вiн махнув рукою у бiк невисоких чорних гiрок, – ну, iнодi амфiболiти. А вивiтренi фiлiти схованi пiд пiсками. Тут недалеко е магiстральна канава довжиною два кiлометри, перетинае цiлий розрiз порiд дiлянки, можеш подивитись.

– Як же ви копаете такi довгi канави? – здивувався Володя. – Це ж немалих грошей коштуе.

– Екскаватором, звичайно. Так дешевше. Щоправда, розкриваемо тiльки кору вивiтрювання порiд. Але усе ж дещо зрозумiти можна.

Володя попрямував до канави, яка знаходилась не далi як пiвкiлометра. Була середина травня, трава вже висохла, деiнде стирчали сухi палки ферул, увiнчанi пучками насiння. Бiля рiдкiсних заметiв пiску зростали кущики з дрiбним сiро-зеленим листям. Пiд кущиками ховались такi ж сiро – зеленi черепахи, або швидко пробiгали ящiрки. В канавi Володя побачив досить великого варана, який пiдняв голову, подивився на Володю маленькими чорними очами, надув боки, щоб здаватися великим i страшним, i засичав. Глибина канави тут була майже два метри, i варан поки що придивлявся, де б з неi вилiзти.

Володя пiшов уздовж канави на пiвнiч, розглядаючи червоно-буру глинисту кору вивiтрювання, яка була пiд наносами пiску. «Дiйсно, не дуже зрозумiеш, де фiлiтоподiбнi сланцi, а де амфiболiти», – думав вiн. Зрiдка траплялись прошарки чорних кременистих сланцiв, в трiщинах яких виднiвся волокнистий бiлий гiпс. «Треба скласти розрiз уздовж канави i ув’язати його з свердловинами», – подумки сказав собi.

Володя дiйшов аж до невисоких скелястих гiрок з чорних кременистих сланцiв, якi служили пiвнiчною границею дiлянки. Нiякого враження про будову дiлянки вiн не отримав. Вирiшив подивитись пiвденний вiдрiзок канави i пiшов уздовж неi, розглядаючи вiдвали, але наприкiнцi помiтив чоловiка, що спав у затiнку пiвденного кiнця канави. Вiн був одягнений у той же геологiчний одяг, що i багато хто в експедицii. Володя роздивився досить товсту червону потилицю i рудувате волосся з невеликою лисиною. Вiн би подумав, що це хтось з буровикiв, але поруч з чоловiком лежали геологiчний молоток i брезентова польова сумка. «Мабуть хтось з геологiв», – вирiшив Володя. Але в кузовi машини його вiн не бачив.

Володя пiшов назад до каротажки. Геофiзики вже закiнчили роботу, i Мiша

розглядав каротажнi стрiчки.

– Йди сюди, – вiн махнув рукою Володi. – Ось бачиш, аномальний iнтервал 340–346 метрiв i тут же за кавернометрiею каверна дiаметром до метра. Я ж казав, що зона дроблення з вивалами зi стiнок свердловини. Тому радiоакт

внiсть буде бiльшою вiдсоткiв на двадцять.

– Там, в кiнцi канави, спить якийсь чоловiк, – повiдомив Володя.

– Це Саша, старший геолог, ти з ним ще не знайомий. Вiдсипаеться пiсля ночi. Десь знаходить горiлку, хоча у нас начальник експедицii запровадив сухий закон. І так майже кожен день. Прокидаеться пiзно, розвозка вже пiшла. Дiстаеться з глиновозками i спить в канавi до полудня. А потiм iде з нами додому, якщо його знайдуть, певна рiч.

– А коли ж вiн працюе?

– Сам побачиш. До кiнця мiсяця вiн план по зйомцi виконае за три-п’ять днiв, причому його мапа буде хоч на щось схожа, не те, що у iнших. За це його i тримають. Талант, можна сказати самородок. У нього й iншi таланти е, – посмiхнувся Мiша, – потiм узнаеш. Ну, ми додому.

Вiн гармошкою склав каротажнi стрiчки i засунув у польову сумку.

– Люда, сiдай в кабiну, – наказав Мiша i полiз у будку.

Робiтник, що працював з лебiдкою, виявився водiем каротажки.

– А де iншi твоi два технiки? – заглянув Володя до будки.

– Пiшли на документацiю канав.

Каротажка, щоб не здiймати пил, потихеньку рушила i, тiльки вiд’iхавши вiд буровоi, набрала хiд.

Володя, який стояв до цього в тiнi каротажноi будки, вiдразу вiдчув палючу спеку. На небi нi хмаринки, сонце палило нещадно. Час наближався до дванадцятоi. Вiн увiйшов у фанерну будку на полоззях, яка служила польовим житлом для буровикiв. Тут були двi спальних полки, як у вагонi, стiл i двi табуретки. Вiд дизеля буровоi проведена електрика i працював невеликий вентилятор. Володя сiв i почав записувати своi мiркування в польовий щоденник.

Незабаром пiдiйшла перевозка, таж сама ГАЗ-51 з лавками у кузовi. Цього разу Володя був першим i сiв попереду, бiля кабiни. Поiхали збирати людей з дiлянок. Першим забрали Монахова, який сидiв бiля розваленоi глинобитноi хижi, мабуть колишньоi овечоi ферми.

– А Сашу не бачили? – поцiкавився вiн.

– Саша спить в кiнцi магiстральноi канави на буровiй дiлянцi.

– Мусимо повернутися, вiн вчора прохав без нього не iхати.

– Наприкiнцi за ним заiдемо, – вирiшив водiй.

Назад до табору експедицii повертались з напiвпорожнiм кузовом, дехто поiхав на каротажцi i водовозках, де було не так порошно i не пекло сонцем.

Вдома Володя умився пiд рукомийником, принiс цебро води з великого залiзного баку, який стояв недалеко. Поблизу баку тинявся двогорбий верблюд, на заднiй нозi якого було тавро – лiтера «К». В таборi його звали Коля, i його особливо не любив начальник експедицii.

– Цей Коля нас розорить, – досадував вiн. – Навчився, сволота, зубами вiдкривати кран цистерни з водою, нап’еться, а кран не закривае. Ось i тече вона, поки хто-небудь не побачить. А нам вода у копiйчину влiтае, возимо ii за 72 км. І жiнки жалiються, Коля намагаеться вiдняти у них цебра з водою. Чоловiкiв боiться, не пiдходе.

Побачивши, що народ потягнувся до iдальнi, Володя теж пiшов. Їдальня була таким самим великим щитовим будинком, половину його займала кухня з загратованими вiкнами, а iншу половину – примiщення для iди з пластиковими столами i стiльцями. До вiконця роздачi вже стояла черга. Володя, як усi, отримав рисовий суп i макарони по-флотськи.

– Кожного дня одне й те саме, – бурчав Монахов, який стояв позаду Володi. – Грошей тут не платять, – сказав вiн, помiтивши, що Володя дiстав гаманець. – Скажи свое прiзвище, його запишуть i ставитимуть хрестик. Тут «общепiт». Пiсля зарплатнi тобi скажуть, на скiльки ти з’iв за мiсяць, ти розрахуешся, i годуйся далi.

Пiсля обiду усi розiйшлися спати. Сонце пекло немилосердо, а в щитових будинках прохолоднiше, та i вентилятор можна включити. Володя минулоi ночi, на вiдмiну вiд iнших, спав. Тому вiн пiшов додому, щоб випити зеленого чаю, а потiм вiдправився у керносховище. Це було примiщення без стiн, стовпи та покрiвля, щоб тiнь була i продувалось з усiх бокiв. Тут стояли стоси ящикiв з керном, тобто породою, яка вилучаеться з колонковоi труби пiсля ii пiдйому на поверхню. Керн однiеi з свердловин був розкладений на пiску, бiля нього навпочiпки сидiв технiк-геолог, який описував керн. Володя пiдiйшов до нього i присiв поруч на ящик.

– Багато не описаного керну? – поцiкавився вiн.

– Не дуже, чотири свердловини, сьогоднi бурiння п’ятоi закiнчили, але керн ще не привезли.

– Я теж попрацюю, треба ознайомитися з розрiзом.

– Ти наш новий старший геолог? – здогадався технiк.

– Так, я Володя.

– А я Кирило. Ранiше працював на осадових породах, не усi породи тут знаю. Ось це що таке? – вiн простягнув Володi шматок керну.

– Я теж не дуже знаю цi породи. Але це, як менi здаеться, скарноiд. Бачиш вiн лежав у ящику на контактi вапняку з кременистим сланцем, розвинувся по вапняку. Ось цей бiлий мiнерал, що переважае у скарноiдi, – тремолiт, а зеленi вкраплення – хромовий гранат, уваровiт.

– Та ти усе знаеш! – зрадiв Кирило. – А то я питаю усiх, нiхто не знае.

– Ось зробимо шлiфи, подивимось iх у мiкроскоп i тодi усе будемо знати. Вважаю, що тут можуть бути цiкавi речi, – зауважив Володя. – Якi номера свердлови

, що не документувались? Допоможи менi, будь ласка, розставити керн.

І вони взялися удвох таскати i розставляти пiд навiсом важкi ящики. Години зо три Володя описував керн i вiдбирав в пробнi мiшечки сколковi проби, вiдбиваючи дрiбнi шматочки керну в iнтервалах по чотири метри довжиною. Близько шостоi вiн i Кирило пiшли до камералки, де взялися складати вiдомостi проб для вiдправки на аналiзи. Ще через двi години в камералцi почали з’являтися старшi геологи, крiм Сашi. Технiки-геологи, що документували канави на буровiй дiлянцi, принесли журнали з описаннями. Зайшов i старший геофiзик Мiша:

– Ходiмо до нас, познайомишся з моiми хлопцями.

В геофiзичнiй камеральцi сидiло декiлька людей, в тому числi iнженер-геофiзик, як з’ясувалось, чоловiк Люди. Вiн працював перший рiк пiсля закiнчення iнституту, в експедицii займався магнiтною зйомкою.

– Тут ще не усi, – повiдомив Мiша. – Потiм познайомишся. Ми працюемо до одинадцятоi вечора, потiм йдемо вечеряти. У нас тут е гуртожиток, кiмната, де живуть неодруженi iнженери – геологи i геофiзики. Там i вечеряемо, а хто не хоче – сiмейнi або «старi», як старшi геологи, сидять вдома. Тобто сплять.

– Я би прийшов до вас вечеряти, та у мене нiчого немае. Ви ж, мабуть, скидаетесь, приносите хто що мае.

– Взагалi, так, але потiм розберемось. Я за тобою зайду.

Близько одинадцятоi вiн дiйсно прийшов, Володя, вже наодинцi, сидiв у камеральцi. Пiшли до будинку, який стояв недалеко вiд володiного. Це мiсце, де стояли чотири великих щитових будинки, називалось селищем ІТР. Мiж ним i селищем робiтникiв були розташованi iдальня, контора експедицii i камералка.

Гуртожиток виявився великою кiмнатою, площею як двi володiни, тобто займав половину будинку, але не по довжинi, а по ширинi. Тут стояли три лiжка, тумбочки бiля них, а уздовж вiкон три стола, зiставлених разом i покритих клейонкою. В кiмнатi жили Мiша, ще один геофiзик та економiст експедицii. Тут же Володя побачив Люду i ii чоловiка, який дренчав на гiтарi. На столi стояли пляшки узбецьких вин – «Хосiлот» i «Боян – Ширей», якi привозили з Навоi. Крiм Люди жiнок не було, хоча Володя бачив якихось дiвчат у Мiши в камералцi, але з’ясувалось, що вони були дружинами бурових майстрiв i на вечерю не ходили.

– Взагалi-то влiтку тут дiвчат досить багато, приiдуть на практику з Киiвського i Старооскольського технiкумiв, але ми з ними однаково не гуляемо. Звичайно вони товаришують з хлопцями – студентами, якi приiздять на практику з iнститутiв.

Люда спекла пирiг, зустрiтий загальним захопленням. Хтось мав огiрки, редиску. Мiша, коли iздив вночi на каротаж, пiдстрелив двох зайцiв, якi у свiтлi фар бiгли по дорозi. Зараз його сусiди по гуртожитку готували печеня з зайчатини та картоплi, яку випросили у iдальнi.

– А чому буровикiв нема? – поцiкавився Володя.

– Вони п’ють горiлку, а не сухе вино. Взагалi-то у нас сухий закон, Юрiй Павлович заборонив шоферам привозити горiлку. Але, хто хоче, знаходить. Ми теж iнодi п’емо коньяк, на свята.

Володя вже знав, що Юрiй Павлович – це начальник експедицii.

– А старшi геологи?

– Вони, переважно, п’ють кефiр, якщо вiн е, звичайно, i лягають спати.

Тут дверi в гуртожиток вiдчинились, i в iх прорiзi з’явилось червоне обличчя i руда шевелюра, яка облямовувала лисину. Саша обвiв очами присутнiх i затримав погляд на столi. Не побачивши горiлки, вiн захлопнув дверi.

– Пiшов кола робити, – невдоволено сказав Мiша. – Зараз бiгатиме селищем, шукатиме горiлку.

Нарештi хлопцi, якi готували печеня, внесли доволi великий, принаймнi на цебро, закопчений казан. Печеня робили на лiтнiй пiчцi, складенiй метрах в п’ятдесяти вiд будинку. Паливом був саксаул, який привозили машиною з Туркменii. Його покрученi стовбури не пiддавались сокирi, але розлiтались на шматки вiд удару об камiнь.

Усi пожвавiшали, почали сiдати за стiл. Мiша розлив вино в склянки.

– Вип’емо за нового колегу, за старшого геолога Володю. Ви усi його ще мало знаете, але у нього вже е успiхи на пошуках родовищ, недарма його до нас прислало керiвництво Об’еднання. Сподiваемось, – повернувся вiн до Володi, – що з твоею допомогою ми знайдемо родовище в чорних сланцях пустелi Кизилкум.

– Ура, – вiдповiв Володя, усi посмiхнулися i випили вино, а Люда, на його подив, навiть зааплодувала.

– Не обертатимемо вечерю у виробничi збори, – Мiша полiз в казан i наклав собi печеня у великий алюмiнiевий полумисок. – Їжте зайцiв, пийте вино.

Проте розмови увесь час повертались до якихось виробничих питань, про якi Володя поки що не знав.

– Краще заспiваймо, – Людин чоловiк потягнувся за гiтарою.

Тодi в модi були пiснi Висоцького, Окуджави, Клячкiна, Розенбаума. Спiвали i геологiчнi пiснi, «гiмн» географiв – «Кто бывал в экспедициях, тот поет этот гимн, мы его по традиции называем своим…». Як i в Казахстанi, де Володя був на iнститутських практиках, тут усi з пiднесенням спiвали «Дом родимый свой у Москвы-реки мы оставили навсегда, чтобы здесь, в степи, встали фабрики, встали новые города…», хоч мос

вичiв серед них не було. Новi мiста i селища, дiйсно, вставали в пустелi Кизилкум – Учкудук, Зарафшан, Мурунтау, Навоi. Пустелю прорiзали залiзниця, а потiм i бетонка, лiнii високовольтних електропередач, магiстральний водопровiд великого дiаметру вiд Амудар’i.

За вiкнами почало свiтати, вже чотири години, але спати нiхто не хотiв. Наспiвались, нарозмовлялись, час по домiвках. Вмиватись, голитись, пити чай, збиратись на дiлянки.

ТРУДОВІ БУДНІ

Володi, як старшому геологу на буровiй дiлянцi, були пiдлеглими двi жiнки-iнженери, одна з них – дружина начальника експедицii, вона вiдповiдала за документацiю керну i складання геологiчних розрiзiв по свердловинах, а iнша – неосяжних розмiрiв, з задишкою, мабуть, хвора на дiабет. Вона вiдповiдала за документацiю канав, але завдяки розмiрам не могла влiзти в канаву, сидiла, переважно, в камеральцi i щось писала, час вiд часу задумливо дивлячись у далечiнь. Одного разу хтось з технiкiв, коли жiнка термiново вийшла, схопив листок, на якому вона писала, i вголос прочитав еротичнi вiршi, присвяченi молодому геологу – казаху, якого надiслали працювати в експедицiю. Володя не знав про це, тому йому самому доводилось iздити на дiлянку, перевiряти документацiю канав, яку робили декiлька технiкiв-геологiв. Побiжно вiн обов’язково дивився керн свердловин, якi бурились. Йому пiдлягали також технiки, вiдповiдальнi за документацiю керну, опробування i обробку проб, тобто дроблення, розтирання i вiдправку на аналiзи в Ташкент.

Усi працювали добре, але у вiльний час з ними бували пригоди: один з технiкiв, буваючи за межами експедицii, напивався i губив важливi документи, iнший – ревнував свою молоду дружину до начальника експедицii. Вона була бухгалтером i кожного мiсяця iздила разом з начальником в Навоi за грошима для зарплати. У цей час технiк не знаходив собi мiсця, приходив до Володi, щоб вiдпроситись на день i поiхати в Навоi спiймати дружину. Володя не дозволяв, бо вважав це дурницею, та i дитину технiку не було куди подiти. Документацiя керна у цей час була хтозна якою, а в журналi документацii Володя одного разу прочитав вiршi: «Дует ветер на дворе, сушатся пеленки, вся любовь – один обман, окромя ребенка». Пiсля повернення дружини, яка була молодою, здоровою жiнкою з рум’яними щоками, технiк ганявся за нею по селищу, щоб побити.

Володя кожного дня iздив на дiлянку, спав пiсля повернення, а о восьмiй вечора йшов до камералки, де працював ще чотири години до «вечерi». Вiн вiдразу ж почав складати розрiз уздовж магiстральноi канави, яка проходила паралельно профiлю свердловин. Поеднавши обидва розрiзи – по канавi i свердловинам, вiн виявив, що на його дiлянцi розташована вiсь антиклiналi, тобто випуклоi до поверхнi крупноi складки порiд. На пiвнiчному i пiвденному крилах антиклiналi були розташованi потужнi пластовi тiла амфiболiтiв, якi добре видiлялись за даними магнiтноi зйомки. В ядрi антиклiналi, яке було близько двох кiлометрiв завширшки i ускладнювалось меншими антиклiналями, залягала товща чорних кременистих сланцiв, фiлiтоподiбних, тобто слюдистих, кременистих сланцiв та чорних вапнякiв i доломiтiв.

Цей розрiз вперше висвiтив будову дiлянки. Володя побачив, що свердловини бурового профiлю розташованi на пiвденному крилi антиклiналi, тодi як руда, згiдно курсу структур рудних родовищ, який Володя вивчав в iнститутi, звичайно бувае у ядернiй частинi. Тому у звiтi за мiсяць вiн виклав отриманi результати, надiслав iх в Управлiння i незабаром отримав дозвiл продовжити бурiння на пiвнiч по профiлю. Через два мiсяцi обидвi свердловини, пробуренi в склепiннi антиклiналi, розкрили руду на рiзнiй глибинi геологiчного розрiзу. Товщина рудних перетинiв була невеликою, десять-двадцять сантиметрiв. Але, усе ж таки, руда з вмiстом урану в одну-двi десятих вiдсотку була вперше розкрита на глибинi в сланцях пустелi Кизилкум.

Тут вже були виявленi i освоювались крупнi родовища урану в осадових породах крейдового i палеогенового вiку – Учкудук, Букiнай, Суграли, Лявлякан та iншi, але руда в давнiх сланцях не була вiдомою, незважаючи на безлiч аномалiй радiоактивностi i проявiв вторинних уранових мiнералiв – ванадатiв, фосфатiв i карбонатiв.

Спiвробiтники Центральноi лабораторii в Об’еднаннi з’ясували, що експедицiею вiдкрито зовсiм новий тип уранових руд. На контактах чорних вуглецевистих сланцiв з вапняками розташовувались новоутворенi породи – скарноiди з мiнералами хрому, ванадiю, барiю, молiбдену i урану. Характер процесу свiдчив про неможливiсть утворення крупних уранових рудних тiл. Але ця мiнералiзацiя могла служити джерелом для вторинних окиснених руд урану, ознаки яких зустрiчались у зонах дроблення порiд у зв’язку з розломами.

Завдяки цим знахiдкам пiдсилилися роботи в експедицii. Поставили бурити ще три станки, вiдповiдно додались водовозки, що возили глинистий розчин для бурiння свердловин, прийшла ще одна каротажна, збiльшився штат геологiв i геофiзикiв. Збудували декiлька нових щитових будинкiв i багато будиночкiв для робiтникiв. У червнi до

кспедицii приiхали на практику молодi хлопцi i дiвчата, студенти iнститутiв i технiкумiв.

Дивлячись на Володю, почали постiйно працювати ввечерi в камеральцi й iншi геологи.

Хоча робота була напруженою, життя в експедицii не було одноманiтним. Увесь час траплялись якiсь подii, переважно неприемнi. Причиною цього був контингент робiтникiв, бiльшу частину якого складали «випускники» таборiв ув’язнених, розташованих поблизу мiст, що будувались у пустелi. Їх руками будувались цi мiста, рудники, заводи. Пiсля звiльнення вони йшли в геологiчнi експедицii, що шукали родовища урану i золота в пустелi Кизилкум.

Іншу частину робiтникiв складали люди, якi бажали добре заробити. Буровики, водii водовозок, дробильники проб, прохiдники канав працювали вiдрядно, не зважаючи на час, а крiм того мали ще, як усi робiтники експедицii, стовiдсоткову надбавку до заробiтноi платнi – польовi, безводнi i районний коефiцiент. Вони отримували удвiчi i утричi бiльше, нiж iнженери i, тим бiльше, технiки. Бiльшу частину робiтникiв, що ранiше не вiдбували покарання в таборах, складали казанськi татари, якi добре приживались в Узбекистанi завдяки близькостi мов i звичаiв.

Одна з неприемних подiй була пов’язана з молодими хлопцями, учнями Ферганського професiйно – технiчного училища, якi проходили в експедицii бурову практику. Вони швидко влились до колективу буровикiв. Вечорами, пiсля роботи, хлопцi вiдпочивали, тобто пили горiлку, якщо вдавалось дiстати. Пiсля полуночi, коли горiлка скiнчалася, iнодi виникали бiйки. Цього разу молодi буровики, бажаючи показати, якi вони «крутi», причепилися до вже немолодого колишнього в’язня, високого, страшного на вигляд, як Дракула, зi шрамами на обличчi. Пацани прийнялись його нещадно бити, але вiн вирвався, побiг i зачинився у своему будиночку, подiбному, скорiше на будку, нiж на житло. Пiсля погроз, пересипаних матом, практиканти почали ламати фанернi дверi. Зляканий Дракула зрозумiв, що його уб’ють, схопив великий кухонний нiж i навмання вдарив ним крiзь фанеру. Нiж точно попав у живiт одному з нападникiв. Тут пацани протверезили i побiгли до начальника експедицii, щоб термiново вiдвезти пораненого у лiкарню. Найближча була у селищi газовикiв Газлi, сто або навiть бiльше кiлометрiв вiд експедицii по битiй дорозi через пустелю. За кермо ГАЗ-69 сiв сам Юрiй Павлович, iхали декiлька годин i зранку поранений був вже на мiсцi.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить