Апокалiпсична картина в Киевi
Іван Семенович Нечуй-Левицький

Іван Нечуй-Левицький

Апокалiпсична картина в Киевi

Апокалiпсична картина в Киевi

Саме на покрову ввечерi в дев'ятiй годинi сиджу я край вiкна й п'ю чай. Коли чую, по Владимирськiй вулицi загуркотiли вози пожежноi команди. Гуркiт був такий здоровий, що аж помiст двигтiв пiд ногами. В темному вiкнi блискали й миготiли мiднi лиснючi каски на головах пожежних, котрi стояли рядками зверху на платформах, де лиснiли сикавки й усякова снасть для гасiння пожежi. Платформи з барилами й людьми катали, мов навiженi, швидше, нiж це бувае звичайно. Очевидячки, трапилась пожежа здорова й раптом, несподiвано. Неначе уся вулиця аж гримiла й торохтiла, так що моi вуха ледве видержували.

Вбiгае в мою горницю сусiд-пожилець i каже, що на Подолi в гаванi зайнялись сажнi деревнi в довгих складах, а може, й склади дощок.

– От вийдiть та подивiться, бо з Андрiiвськоi гори, де стирчить Андрiiвський собор, видно пожежу, як на долонi.

Я хапком натяг на себе пальто й вибiг на вулицю саме проти Десятинноi церкви, де було в той час мое житло. Я поспiшаю по вулицi, що спускаеться до Андрiiвського собору. І через кiльки хвилин я вийшов до мiсця, де починаеться Андрiiвський спуск, та з дива й спинився. Передо мною з'явилась така препишна картина, котра нагадала менi «Останнiй день Помпеi» вiдомого маляра-художника Брюллова.

Я пiдвiв очi вгору. Уся половина неба на пiвнiч над Подолом була червоняста, неначе розпечена червона мiдь. Небо було тодi вкрите густими хмарами. Червоний, неначе кров'яний одлиск йшов по хмарах, i густий покрiвець з хмар неначе свiтився наскрiзь, неначе зайнялося пiвнеба й падало без полум'я. А на цьому червоному, нiби мiдному, по спеченому в огнi полотнищi, саме посеред його, була нiби намальована Андрiiвська церква з п'ятьма банями, стуленими з тонких колонок. Здалеки, спершу, менi здавалась церква темна, аж чорна, нiби на жеврiючому полi картини був намальований чорний силует собору, що нiби висiв високо в небi. Але я наблизивсь трохи до собору й почав придивляться, милуючись цiею картиною, що рiдко на вiку доводиться бачити.

От Трехсвятительськоi та Владимирськоi вулиць з електричних лiхтарiв та з вiкон домiв сипався маленький тихий електричний свiт i обсипав усю церкву, нiби свiт од мiсяця, що зайшов за хмари. Собор було видко увесь в якомусь чудному, фантастичному свiтi, було знать навiть тонкi, сливе стуленi докупи доладнi колонки на банях, на вуглах самого будування корпусу собору; було примiтне навiть капiтелi на колонках i вiкна. Собор неначе злипався докупи з високими чавунними сходами й поренчатами по iх, що пiднiмались вгору до плацу – цвинтаря; зливався докупи, мов одно суцiльне будування, з домом на два стажi, над котрим, замiсть стелi, був цвинтар собору. Усе це забудування здавалося суцiльним, i через те самий собор здавався вищим удвое, високим, величним i надзвичайно легким на червонястому полi картини, котрим була сливе половина палаючого обрiю.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить