Кров на снiгу ІІ: Ще бiльше кровi
Ю Несбьо

Норвежець Ю Несбьо (нар. 1960 р.) у себе на батькiвщинi спочатку став вiдомим як економiчний оглядач (закiнчив Норвезьку школу економiки), потiм як рок-музикант i композитор популярноi групи «Di Derre», а наприкiнцi 90-х ще i як письменник, автор серii романiв про полiцейського Харрi Холе. Перший з романiв серii – «Нетопир» (1997) – був визнаний кращим детективом Скандинавii, удостоiвся у критикiв звання «миттевого бестселера» й принiс авторовi престижну премiю «Срiбний ключ».

У видавництвi «Фолiо» вийшли друком книжки Ю Несбьо «Нетопир», «Червоногрудка», «Безтурботний», «Привид», «Мисливцi за головами», «Таргани», «Леопард», «Снiговик», «Пентаграма», «Полiцiя», «Спаситель», «Син», «Кров на снiгу».

Що чекае на кiлера-невдаху, який власноруч не в змозi вбити людину i йому самому доводиться переховуватися вiд кулi найманого вбивцi? Звичайно ж смерть. Однак Бог чомусь пожалiв Ульфа i дав йому шанс вижити, ба бiльше – на Далекiй Пiвночi, серед саамiв, вiн знайшов свое кохання й навiть родину. Та чи вдасться йому зберегти це?…

Украiнською друкуеться вперше.

Ю Несбьо

Кров на снiгу ІІ

Ще бiльше кровi

Роздiл 1

З чого почати цю оповiдку? Я охоче почав би з того, що започаткувало всi подii. Але менi не дуже вiдомо, де iхнiй початок. Так само, як будь-хто в цьому свiтi, я небагато знаю про iстиннi причинно-наслiдковi зв’язки у своему життi.

Може, почати з того, як я усвiдомив, що у футболi я серед однокласникiв аж на четвертому мiсцi? Чи з того, як Бассе, мiй дiд, показав менi малюнки – своi власнi малюнки собору Саграда Фамiлья? Чи з того, як я вперше затягнувся цигаркою i вперше послухав пiсню групи «Grateful Dead»? Чи з того, як я прочитав Канта в унiверситетi та вирiшив, буцiмто зрозумiв його? Чи з того, як я продав першу дозу анашi? Чи з того, як поцiлував Боббi, що насправдi була дiвчиною, чи коли вперше побачив мале, зморщене i нестерпно верескливе створiння, якому судилося потiм називатись Анною? Чи, може, з того, як я сидiв у смердючiй пiдсобцi у Рибалки, а вiн розповiдав, яких вiн волiе вiд мене справ? Я не знаю. Ми приробляемо до своеi iсторii голову та хвiст, щоби вона виповнилася логiкою i наше життя набрало сенсу.

Отже, чому б менi не почати просто тут, посеред усiеi плутанини – у тому мiсцi i в той час, коли доля зробила паузу, щоб вiддихатися. На якусь мить менi здалося, що я в путi, а водночас – у кiнцевому пунктi.

Я вийшов з автобуса серед глупоi ночi. Примружився на сонце. Воно визирало з-поза острова в морi на пiвночi. Руде i летаргiчне. Достоту як я. За сонцем знову море. А там, iще далi, Пiвнiчний полюс. Можливо, це те мiсце, де вони не вiдшукають мене.

Я роззирнувся довкола. З трьох iнших сторiн свiту до мене спускалися положистi схили. Червоно-зелений верес, камiння, нечисленнi скупчення приземкуватих берiзок. На сходi кам’яниста земля переходила у море плавно, а на пiвденному заходi берег над водою наче ножем обтяли. На висотi близько ста метрiв над морською гладiнню розкинулося вiдкрите плато, що тяглось у глиб суходолу. Фiннмарк. Тут, як казав мiй дiд, уриваеться небокрай.[1 - Фюльке Фiннмарк повнiстю розташований за Полярним колом, мiж Фiнляндiею та Мурманською областю Росii (тут i далi – прим. перекладача).]

Густо встелена гравiем дорога вела до селища. Серед поставлених щiльно один до одного низеньких будиночкiв вирiзнялася единим вертикальним елементом церковна дзвiниця. Коли я ще тiльки прокинувся в автобусi, ми саме проiжджали дороговказ iз назвою «Косунд» неподалiк вiд дерев’яноi пристанi. Тож я подумав: «Чом би й нi?» i смикнув шнурок над вiкном, подавши водiевi знак на вимогу зупинки.

Я надiв пiджак, узяв свiй шкiряний кофр i рушив до селища. Пiстолет у кишенi пiджака, у такт ходi, бив мене точнiсiнько у тазову кiстку – я завжди був надмiру худорлявим. Я зупинився i спустив нижче пояс-гаманець пiд сорочкою, щоби вiн пом’якшував удари.

На небi нi хмаринки, а повiтря було таким ясним, що менi здавалося, буцiмто я бачу нескiнченно далеко. Скiльки сягае око принаймнi. Фiннмаркське плоскогiр’я, наскiльки менi вiдомо, вважаеться мальовничим. Дiдько його зна, чому. Схоже, так заведено говорити про непривiтнi мiсцини: люди у такий спосiб показують свою вищiсть – так само як хизуються своiм смаком до незрозумiлоi музики чи мудрованоi лiтератури. Я сам так поводився. Я вважав, що тим урiвноважу бодай деякi своi вади. Або ж таке уявлення мае втiшити небагатьох, кому випало тут мешкати: «Ой, тут така краса!» Бо яка насправдi краса може ховатися в одноманiтному вбогому ландшафтi? Це Марс. Червона пустеля. Безживна i моторошна. Ідеальна, втiм, схованка. Хотiлось би сподiватися.

Гiлки дерев при дорозi здригнулися, i якийсь чолов’яга, перестрибнувши канаву, вискочив на шлях. Моя рука мимоволi сягнула в кишеню, по пiстолет, але я вчасно стримався. Цей тип – не один iз них. Цей на вигляд був достоту джокер, що вивалився з картковоi колоди.

– Вечiр добрий! – гукнув чолов’яга.

Вiн по

ибав у мiй бiк, перевальцем, на своiх ногах – таких кривих, що у просвiт мiж ними я бачив усю дорогу, що вела до селища. Коли вiн пiдiйшов ближче, я зрозумiв, що на головi у нього ковпак не джокера, а саамський нацiональний: синьо-червоний iз жовтим та без балабончикiв. Узутий вiн був у свiтлi шкiрянi чоботи, а з його синьоi парки, залатаноi в кiлькох мiсцях чорною липкою стрiчкою, крiзь дiрки вилазив наповнювач, бiльше схожий на iзоляцiйну вату, нiж на пух.

– Пробачай, якщо я питаю, – почав вiн, – але хто ти будеш?

Чолов’яга був принаймнi на двi голови нижчий од мене. Широке пласке обличчя, губа вiд вуха до вуха, розкосi очi, як у азiата. Якби зiбрати водно всi стереотипнi уявлення мешканцiв норвезькоi столицi про мешканцiв саамськоi провiнцii, вийшов би портрет мого стрiчного.

– Я з автобуса, пасажир, – вiдповiв я.

– Це я бачив. Мене звати Маттiс.

– Маттiс… – повторив я спроквола, виграючи зайвi секунди для пошуку вiдповiдi на його неминуче наступне запитання.

– А тебе як?

– Ульф, – сказав я.

Ім’я нiтрохи не гiрше за будь-яке iнше.

– А що тобi треба в Косундi?

– У гостi приiхав, – кивнув я у бiк селища.

– У гостi до кого?

Я зiтнув плечима:

– Нi до кого конкретно.

– То ти з природоохоронного вiддiлу чи проповiдник?

Не знаючи, на що схожi працiвники природоохоронного вiддiлу, я заперечно похитав головою i провiв рукою по своему довгому, як у хiпi, волоссю. Мабуть, варто пiдстригтися. Не мозолитиму iм тут очi.

– Пробачай, якщо я питаю, – знову завiв вiн своеi. – То хто ти е?

– Мисливець, – сказав я.

Ймовiрно, мене схилила до такоi вiдповiдi згадка про охорону природи. Зрештою, у моему твердженнi було стiльки ж правди, скiльки й брехнi.

– Он як, Ульфе? То ти у нас полюватимеш?

– Тут наче гарнi мiсця для полювання.

– Так, але ти приiхав за тиждень до вiдкриття сезону. Полювання тiльки з п’ятнадцятого серпня.

– Тут е готель?

Саам розреготався. Тодi вiдхаркнув i виплюнув коричневу грудку – сподiваюсь, який-небудь нюхальний чи жувальний тютюн. Грудка гучно ляпнулася на землю.

– А пансiонат? – зробив я припущення.

Вiн заперечно похитав головою.

– Кемпiнг? Кiмнати в оренду?

На телеграфному стовпi позаду нього був налiплений постер якогось танцювального гурту, що мав виступати в Алтi. Отже, головне мiсто не так далеко звiдси. Можливо, менi варто доiхати автобусом аж до Алти.

– А як щодо тебе, Маттiсе? – запитав я, прибивши комара, який вкусив мене у лоб. – Я не зможу зняти у тебе лiжко бодай на одну нiч?

– Лiжком я палив грубу навеснi. Травень цього року був холодний.

– Матрац? Перина?

– Матрац?

Вiн змахнув рукою у бiк порослоi вересом долини.

– Дякую, але я полюбляю, коли е стеля i стiни. Спробую знайти порожню собачу будку. На добранiч.

І я попрямував далi дорогою до селища.

– Єдина собача будка в Косундi отам! – гукнув Маттiс, наче скривджено, аж голос йому затремтiв.

Я обернувся. Вiн показував пальцем на будiвлю, що стояла трохи осiбно.

– Церква?

Вiн кивнув.

– Вона вiдчинена вдень i вночi?

Маттiс схилив голову набiк.

– Знаеш, чому в Косундi нiхто нiчого не краде? Бо, крiм оленiв, нема чого красти.

Опецькуватий чолов’яга напрочуд грацiйно перестрибнув канаву i почвалав крiзь заростi вересу на захiд. Я орiентувався за сонцем, що стояло на пiвночi, i за церковною дзвiницею, бо, за твердженням мого дiда, по всьому свiтi дзвiницi зводять на захiд вiд церкви. Я долонею прикрив очi вiд свiтла i подивився на пустку, що простяглася перед Маттiсом. Куди, в бiса, вiн iде?

Можливо, через те, що сонце свiтило попри опiвнiчну годину i стояла бездиханна тиша, у селищi вiдчувалась якась химерна занедбанiсть. Будинки здавалися зведеними нашвидкуруч – недбало та без любовi. Не так, щоб вони мали не досить мiцний вигляд, але справляли враження скорше сховища, нiж домiвки. Практичнi. Вони не потребують особливого догляду, але надiйно захищають вiд негоди. Роздовбанi машини без номерiв стояли по деяких садках, що були насправдi не садками, а лише обгородженими дiлянками, порослими вересом та берiзками. Дитячi коляски, але жодних iграшок. Тiльки у небагатьох будинках вiкна були запнутi фiранками або мали жалюзi. У рештi голi шибки вiдбивали сонце, не дозволяючи зазирнути всередину. Як темнi окуляри, що iх люди надiвають, аби iм не зазирали в душу.

Церква, як обiцяно, виявилася не замкненою, хоча дверi набрякли i вiдчинилися не так легко, як в iнших церквах, у якi менi досi випадало заходити. Центральний неф – тiсний i вбого декорований – приваблював саме своею простотою. Опiвнiчне сонце висвiтлювало вiтражi, а змучений Ісус висiв на звичному хрестi над вiвтарем, перед триптихом iз Дiвою Марiею в осереддi та з Давидом, Голiафом i немовлям Ісусом по боках.

За вiвтарем я виявив дверi до ризницi. Попорпавшись у шафках, надибав двi ряси i вiдро зi шваброю, але вина для причастя не трапилося – тiльки упаковки облаток iз етикеткою «Пекарня Ульсена». Я поклав у рот чотири чи п’ять прiсних кружалець i став

жувати. Це виявилося все одно, що напхати рот промокальним папером: вони розбухнули, увiбравши всю слину до сухого, i, зрештою, я виплюнув цю жуйку на газету «Фiннмарк дагблат», що лежала на столi. З газети я дiзнався, що то було 8 серпня 1978 р. (якщо, звiсно, передi мною лежало свiже число) i що протести проти будiвництва гiдроелектростанцii на рiчцi Алта набирають сили, побачив, який на вигляд губернатор Арнульф Ульсен, утiшився з того, що фюльке Фiннмарк, як единий район Норвегii, що мае кордон з Радянським Союзом, почуваеться трохи безпечнiше, вiдколи померла шпигунка Гунвор Галтунг Ховiк,[2 - «Агент Грета», яку росiйськi iсторики розвiдки досi зображають iдейною прихильницею Радянськоi Росii, Г. Г. Ховiк насправдi зрадила свою батькiвщину заради порятунку коханого, Володимира Козлова, з яким познайомилася в часи вiйни, як з вiйськовополоненим: радянськi спецслужби погрожували запроторити його в сибiрськi табори, якщо Гунвор вiдмовиться «спiвпрацювати». Їi, ймовiрно, виказав у 1977 р. Олег Гордiевський; Ховiк затримали, вона зiзналась i померла вiд iнфаркту, не дочекавшись суду. Кнут Е. Йенсен зняв про цi подii фiльм «Крижаний цiлунок» (2008) за книжкою Альфа Р. Якобсена.] а також дiзнався, що погода тут здебiльшого лiпша, нiж в Осло.

На кам’янiй пiдлозi в ризницi спати було б надто твердо, а церковнi лави надмiру вузькi, тому я влаштувався у вiвтарi, пiдмостивши пiд себе ряси. Пiджак я повiсив на вiвтарну огорожу, шкiряний кофр поклав собi пiд голову. Щось крапнуло менi на обличчя, я витер рiдину долонею i подивився на кiнчики пальцiв. Вони були iржавого кольору.

Я подивився вгору, на розiп’ятого, що висiв просто надi мною. Тодi здогадався, що рiдина, ймовiрно, капае зi стелi. З дiрявоi покрiвлi просочуеться волога, забарвлена червоною глиною або iржею. Я перевернувся, щоб не лежати на травмованому плечi, i з головою накрився рясою, ховаючись вiд сонця. Заплющив очi.

Отак. Нi про що не думати. Вимкнути свiдомiсть.

Замкнутись.

Я стягнув рясу з голови, жадiбно вдихаючи повiтря.

Холера!

Я лежав i витрiщався у стелю. Пiсля похорону, коли мене стало мучити безсоння, я почав приймати валiум. Не знаю, чи слiд вважати це залежнiстю, але без нього менi тепер складно заснути. Єдиний спосiб – це втомитися до знемоги.

Я знову натягнув рясу на голову i заплющив очi. Сiмдесят годин неперервноi втечi. Тисяча вiсiмсот кiлометрiв путi. Двi-три години сну у крiслах поiздiв i автобусiв. Я маю бути цiлковито вичерпаним.

Тепер – подумати про щось приемне.

Я спробував пригадати, як усе було ранiше. І ще ранiше, нiж ранiше. Не допомогло. Натомiсть почали вилазити iншi спогади. Чоловiк у бiлому. Запах риби. Чорне дуло пiстолета. Брязкiт розбитоi шибки, падiння. Я вiдiгнав вiд себе цi спогади i витягнув руку, шепочучи ii iм’я.

І тодi вона нарештi прийшла.

Я прокинувся. Я лежав нерухомо.

Щось мене поторгало. Точнiше, хтось. Обережно – не так, щоб розбудити, а лише для того, щоб переконатися, чи е хтось пiд рясою.

Я зосередився, намагаючись дихати рiвно. Ймовiрно, я ще маю шанс, якщо вони не помiтили, що я не сплю.

Я сягнув рукою до стегна i аж тут усвiдомив, що пiстолет – у пiджаку, який я повiсив на огорожу вiвтаря.

Як на професiонала, доволi нездарно.

Роздiл 2

Я володiв собою, дихав рiвно i спокiйно, вiдчуваючи, як мiй пульс повертаеться до нормального ритму. Тiло зрозумiло те, до чого ще не дiйшов розум: якби це були вони, то не стали б мене обмацувати, а просто скинули б iз мене рясу i, переконавшись, що я той, хто iм потрiбен, пропекли б мене, як переперчену баранину на грилi.

Я обережно стягнув рясу зi свого обличчя.

Лице, що дивилося на мене згори, було веснянкуватим, кирпатим, iз пластиром на лобi та русявими вiями навколо незвичайно синiх очей. Довершувала цей образ густа руда чуприна. Скiльки йому може бути рокiв? Дев’ять? Тринадцять? Не маю уявлення – на дiтях я геть не знаюся.

– Тут не можна спати.

Я роззирнувся. Схоже, вiн тут сам.

– Чому так? – хрипкувато запитав я.

– Бо моя мама тут митиме.

Я звiвся на ноги, згорнув рясу, зняв з огорожi пiджак, одразу вiдчувши, що пiстолет на мiсцi, в кишенi. Коли я став надiвати, лiве плече рiзонув гострий бiль.

– Ти з пiвдня? – поцiкавився хлопчик.

– Залежить вiд того, що ти називаеш пiвднем.

– Те, що на пiвдень звiдси.

– Звiдси все бувае тiльки на пiвдень.

Хлопчик схилив голову набiк.

– Мене звати Кнут. Менi десять рокiв. А тебе як звати?

Я вже ладен був бовкнути абищо, аж згадав, як я представився вчора.

– Я Ульф.

– Ульфе, скiльки тобi рокiв?

– Багацько, – вiдповiв я, розминаючи затерплу шию.

– Значить, за тридцять?

Дверi до ризницi вiдчинилися. Я обернувся. На порозi постала жiнка – вона зупинилася там i витрiщилась на мене. Найперше менi спало на думку, що вона замолода як на прибиральницю. І що вона мiцна на вигляд. У неi виразно проступали жили на передплiччях i на долонi руки, в якiй вона тримала вiдро, по вiнця наповнене водою. Вона мала широкi плечi й

тонку талiю. Ноги приховувала старомодна чорна плiсирована спiдниця. Також менi кинулося в очi ii волосся – прихоплене простою шпилькою, довге i чорне, воно аж блищало у свiтлi, що падало з високих вiкон.

Жiнка рушила у мiй бiк, стукаючи пiдборами стоптаних черевикiв. Коли вона наблизилась, я побачив на ii гарноi форми ротi згоiну вiд операцii зi зшивання заячоi губи. Яскраво-блакитний колiр ii очей видавався майже неприродним для смаглявоi чорнявки.

– Доброго ранку, – привiталася вона.

– Доброго ранку. Я приiхав нiчним автобусом i не мав, куди…

– Дарма, – сказала вона. – У нас дверi для всiх вiдчиненi.

В ii голосi не чути було теплоти, одначе вона поставила вiдро зi шваброю i простягнула менi руку.

– Ульф, – сказав я, тягнучи свою правицю для рукостискання.

– Рясу, – сказала вона, вiдмахуючись вiд мого жесту.

Я подивився на згорток, що тримав у лiвiй руцi.

– Я не знайшов ковдри… – спробував я виправдатись, повертаючи iй рясу.

– …анi iжi, крiм наших облаток для причастя, – докинула вона, розгортаючи й уважно оглядаючи важке бiле вбрання.

– Пробач! Я, звiсна рiч, сплачу за…

– Нехай буде тобi на здоров’я, хоч би й не з причастям та без благословення. Але iншим разом не плюй, будь ласка, на нашого губернатора.

Не впевнений, чи я побачив посмiшку, але шрам на ii верхнiй губi ворухнувся. Не кажучи бiльше нi слова, жiнка розвернулась i пiшла назад до ризницi.

Я взяв свiй кофр i переступив через вiвтарну огорожу.

– Куди ти йдеш? – запитав хлопчик.

– На вулицю.

– Чого?

– Чого? Бо я тут не мешкаю.

– Мама не така сердита, як здаеться.

– Переказуй iй вiтання.

– Вiд кого? – озвалася жiнка.

Вона знову поверталася до вiвтаря.

– Вiд Ульфа.

Я вже почав звикати до цього iменi.

– Ульфе, а що тобi знадобилося тут, у Косундi?

Вона викрутила мокру ганчiрку над вiдром.

– Полювання.

Я подумав, що у маленькому селищi варто триматися однiеi версii.

Жiнка накрутила ганчiрку на поперечку швабри.

– На кого?

– На курiпок, – ляпнув я навмання.

Чи водяться курiпки так далеко на пiвночi?

– І на все, зрештою, в чиiх жилах пульсуе кров, – додав я вiдтак.

– Цьогорiч обмаль мишей i лемiнгiв, – сказала вона.

Я посмiхнувся:

– Нехай. Насправдi я подумував про дещо бiльшу дичину.

Вона ворухнула бровою.

– Насправдi я мала на увазi, що цього року мало курiпок.

Запала коротка мовчанка, яку порушив Кнут:

– Коли хижакам бракуе мишей i лемiнгiв, вони беруться до курiпчиних яець.

– То он воно що, – кивнув я i вiдчув, як по моiй спинi потiк пiт; менi слiд було би помитися, випрати сорочку i пояс для грошей. Та й пiджак вимагав прання. – Менi здаеться, я знайду, чого настрiляти. Проблема в тому, що я приiхав завчасно. Мисливський сезон почнеться аж наступного тижня. Я просто думав трохи пристрiлятися поки там що.

Я сподiвався, що вчорашнiй саам не збрехав щодо вiдкриття полювання.

– Про сезони вашi я не знаю, – сказала жiнка, протираючи мiсце, де я лежав, так завзято, що швабра аж рипiла у неi в руках. – То ви, городяни з пiвдня, вирiшуете, коли сезон. А ми полюемо, коли е така потреба. А нема потреби – не полюемо.

– Коли вже зайшла мова про потреби, – перевiв я розмову на iнше, – не пiдкажеш, де у селищi я мiг би зупинитись?

Вона припинила миття та обперлася на швабру:

– Постукай у будь-якi дверi, i тобi знайдуть лiжко.

– У будь-якi?

– Гадаю, так. Хоча, звiсно, зараз мало кого застанеш удома.

– Ясна рiч, – подивився я на Кнута. – Лiтнi канiкули?

Вона посмiхнулась i похитала головою:

– Лiтнiй випас. Усi, хто мае оленiв, ночують по наметах i автопричепах на пасовищах уздовж узбережжя. Дехто в морi – виловлюють сайду. А решта поiхали на ярмарок у Каутокейно.

– Зрозумiв. А немае шансу орендувати лiжко у твоему домi?

Побачивши ii вагання, я квапливо додав:

– Я гарно заплачу. Дуже гарно.

– Тут нiхто не вiзьме з тебе зайвоi платнi. Але мого чоловiка цими днями немае вдома, тож це було б негоже.

Негоже? Я подивився на ii спiдницю. На довге волосся.

– Зрозумiв. А знаеш яку-небудь мiсцину, щоб не дуже… в осереддi? Щоб тиша i спокiй. І щоби з гарним краевидом.

Насправдi я мав на думцi – де мене нiхто не заскочить зненацька.

– Гм… – схилила вона голову набiк. – Якщо ти думаеш полювати, мiг би оселитись у мисливськiй хатинi. Вона для загального користування. Стоiть оддалiк села; тiснувата i похила, одначе тишу i спокiй ти там точно матимеш. А краевид на всi боки – то вже гарантовано.

– На позiр, досконало.

– Кнут покаже тобi дорогу.

– Дарма. Навiщо йому? Я напевне й сам би мiг…

– Нi! – перервав мене Кнут. – Можна я проведу? Прошу!

Я знову подивився на нього. Лiтнi канiкули. Всi роз’iхалися. Хлопець нудиться з матiр’ю в церквi. А тут щось нарештi вiдбуваеться.

– Згода, – кивнув я. – То що, ходiмо?

– Так!

– А менi оце, знаеш, цiкаво, – зауважила його чорнява мати, ополiскуючи ганчiрку у вiдрi. – З чого ти намiряешся стрiляти? У твоiй валiзi рушниця не вмiстилась би.

Я

одивився на свiй кофр i, вимiрявши його поглядом, погодився з жiнкою.

– Я забув ii в поiздi, – вiдповiв я iй. – Я iм подзвонив, вони пообiцяли передати рушницю автобусом за два-три днi.

– Але ж тобi треба з чогось пристрiлюватися, – посмiхнулася вона, – доки почнеться сезон.

– То я…

– Я позичу тобi чоловiкiв дробовик. Зачекайте на мене вдвох на вулицi, я скоро закiнчу.

Дробовик? Холера! Чом би й нi? Оскiльки жодна з ii реплiк не передбачала моеi згоди чи незгоди, я просто кивнув головою i пiшов до дверей. Позаду я почув швидке дихання i трохи пригальмував. Хлопчик наступив менi на п’яти.

– Ульфе…

– Що?

– Ти анекдоти знаеш?

Я сидiв пiд пiвденною стiною церкви i курив. Я сам не знаю, навiщо я курю. Бо залежностi у мене немае. Я маю на увазi, моя кров не вимагае нiкотину. Анiтрохи. Тут щось iнше, пов’язане з процесом як таким. Вiн мене заспокоюе. Я мiг би з тим самим успiхом курити сiно. То хiба це нiкотинова залежнiсть? Нi, впевнений, що нi. Можливо, я алкоголiк, але щодо цього я теж не впевнений. Так, менi приемно бувати напiдпитку, подобаеться п’яне збудження. І менi подобаеться приймати валiум. Чи, якщо точнiше, менi не подобаеться не приймати валiуму. Саме тому я вiдчував, що це – единий наркотик, вiд якого менi треба рiшуче вiдмовитись.

Анашу я почав продавати здебiльшого заради того, щоб мати кошти на власну в нiй потребу. В тому полягала проста логiка: купуеш таку кiлькiсть у грамах, щоби сторгуватися за цiною дрiбного опту, продаеш частину дрiбними дозами, але вже дорожче, i – гульк! – маеш свою дозу на дурняк. Звiдси шлях до перетворення на справжнього наркодилера доволi короткий. Довгою була дорога до першого продажу. Довгою, звивистою, з кiлькома розвилками, на яких менi варто було повернути в iнший бiк. Та, кiнець кiнцем, я таки став посеред Палацового парку, зi стислою характеристикою свого товару: «Косячок?» – бубонiв я до перехожих, якi видавалися менi достатньо волохатими чи вiдповiдно вбраними. На все бувае найтяжче зважитись уперше. Тож коли стрижений пiд iжака хлопець у синiй сорочцi зупинився i попросив два грами, я запанiкував i втiк.

Я знав, що той чувак не був перевдягненим шпигом. Полiцiйнi агенти вiдрощують довге волосся та вдягаються, як блазнi. Я злякався, що вiн – один iз людей Рибалки. Згодом, однак, я зрозумiв, що Рибалцi немае дiла до дрiбного лушпиння на зразок мене. Головне – не пiднiматися вище дрiбного опту i не лiзти на його ринок амфетамiнiв i героiну. Бо Гофман полiз був. І для Гофмана це скiнчилося кепсько. Немае бiльше Гофмана.

Я влучно кинув недопалок у прогалину мiж каменями.

Тобi призначено певний час: коли догориш до фiльтра, настае твiй кiнець. Одначе суть у тому, щоб таки ж догорiти до фiльтра, не згаснути завчасно. Зрештою, може, не в цьому найбiльш глибинна суть, але саме таку я собi визначив тодi мету. Щиро кажучи, менi начхати було на суть. А чимало днiв траплялося пiсля похорону, коли я навiть щодо своеi мети не був надто впевнений.

Я склепив повiки й зосередився на сонячному теплi, яке вiдчував на своiй шкiрi. На насолодi. Гедон. Грецький бог. Або iдол, як кажуть тут, на охрещених землях. Доволi нахабства треба мати, щоб називати iдолами усiх богiв, яких не ти сам вигадав. «Бога, крiм Мене, не будеш ти знати».[3 - Книга пророка Осii 13:4 (у перекладi І. Огiенка): «А Я Господь, Бог твiй вiд краю египетського, i Бога, крiм Мене, не будеш ти знати, i крiм Мене немае Спасителя».] Типовий наказ будь-якого диктатора своiм пiдданим. Кумедно, що християни самi цього не здатнi усвiдомити, не розгледiли механiзмiв самовiдроджуваностi й самодостатностi, завдяки яким такi забобони змогли перетривати двi тисячi рокiв, упродовж яких ключ до спасiння призначався лише тим, кому пощастило народитись у цей короткий вiдтинок часу, одну мить в iсторii людства, i саме на тiй крихiтнiй дiлянцi земноi кулi, де пролунали заповiдi та де хтось зумiв сформулювати характеристики товару: «Рай?».

Тепло зникло. На сонце набiгла хмара.

– Це бабуся.

Я розплющив очi. То не хмара була. Сонце створювало ореол навколо рудоi голови Кнута. Невже та чорнявка справдi його бабуся?

– Перепрошую?

Вiн показав рукою:

– У могилi, в яку ти стрельнув недопалком.

Я подивився в той бiк, куди вiн показував. З прогалини мiж чорними каменями – насправдi невеличкого квiтника – пiднiмався тоненький синiй димок.

– Вибач. Я цiлився на стежку.

Вiн схрестив руки на грудях:

– Он як? То як ти поцiлиш курiпку, якщо мимо стежки у метрi вiд себе промахуешся?

– Влучне запитання.

– А згадав який-небудь анекдот?

– Нi, я ж тобi казав, на це може знадобитися час.

– То вже минуло… – вiн глянув на годинник, якого не мав, – двадцять п’ять хвилин.

Стiльки ще й близько не минуло. Менi спало на думку, що шлях до мисливськоi хатини може виявитись довгеньким.

– Кнуте! Дай людинi спокiй, – озвалась до нього мати.

Вона вийшла з церкви i прямувала до ворiт.

Я пiдвiвся i рушив за нею. Вона швидко переступала ногами, i ii хода нагадала менi лебе

я. Гравiйна дорiжка, що бiгла повз церкву, вела до скупчення будиночкiв, яке, власне, й утворювало Косунд. Тиша видавалася майже тривожною. Крiм цих двох i вчорашнього саама, я досi не бачив iнших людей.

– Чому майже нi в кого на вiкнах немае фiранок? – запитав я.

– Тому що Лестадiус учить нас впускати свiтло Боже у своi оселi, – вiдповiла вона.

– Лестадiус?

– Ларс Левi Лестадiус. Ти не знайомий з його вченням?

Я заперечно похитав головою. Здаеться, я щось читав про шведського священика минулого столiття, який боровся з розпустою серед мiсцевих мешканцiв, але я нiяк не мiг претендувати на знайомство з його вченням. До того ж, я гадав, тi старомоднi вчення давно пiшли за водою.

– Ти не лестадiанець? – здивувався хлопчик. – Тодi ти горiтимеш у пеклi.

– Кнуте!

– Але ж так дiдусь каже! А вiн знае, вiн мандрував iз проповiдями по всьому Фiннмарку i Пiвнiчному Тромсе!

– Дiдусь iще каже, що не слiд кричати про свою вiру на кожному розi, – дорiкнула йому мати, кинувши на мене спiвчутливий погляд. – Кнут бувае надмiру ревним. Ти сам звiдки, з Осло?

– Вiд народження там мешкаю.

– Родина?

Я заперечливо похитав головою.

– Точно?

– Що?

Вона посмiхнулася:

– Ти вагаешся. Либонь, розлучений?

– Тодi неодмiнно горiтимеш! – вигукнув Кнут i поворушив пальцями, зображуючи, як я зрозумiв, пекельне полум’я.

– Не розлучений, – сказав я.

Я помiтив, як вона знову глянула на мене краем ока.

– Самотнiй мисливець далеко вiд дому, он воно як. А чим на життя заробляеш?

– Я експедитор,[4 - Автор вдаеться до гри слiв, яку складно вiдтворити украiнською; за назвою мирного ремесла – експедитор – норвезький читач може вiдчути натяк на справжню професiю персонажа: на жаргонi експедитор – це кiлер, той, хто, вiдправляе людей на той свiт.] – вiдповiв я i, вiдчувши якийсь рух над головою, зиркнув угору i встиг помiтити у вiкнi якогось чоловiка, перш нiж той запнув фiранку. – Але саме пiшов з роботи. Шукатиму що-небудь нове.

– Що-небудь нове, – повторила вона голосом, у якому менi вчулося зiтхання.

– А ти, значить, прибиральниця? – запитав я, здебiльшого, аби щось сказати.

– Мама також дзвонар i церковний служка, – втрутився Кнут. – Дiдусь каже, вона могла би також стати вiкарiем. Якби була чоловiком, ясна рiч.

– То хiба не ухвалили закон про жiнок-священикiв?

Вона розсмiялася:

– Жiнка-священик у Косундi?

Кнут знову показав пальцями пекельне полум’я.

– Ми прийшли.

Вона повернула до будиночка з голими – без фiранок – вiкнами.

У пiд’iзнiй алеi, на бетонних хвилерiзах стояв легковик «вольво» без колiс, а поруч iз ним – вiзок, у якому лежали два iржавих колiсних диски.

– Це татова машина, – пояснив Кнут. – А онде мамина, – показав вiн на «фольксваген-жучок» у напiвмороцi вiдчиненого гаража.

Ми увiйшли в незамкнений будинок, i вона провела мене у вiтальню, а сама пiшла по обiцяний дробовик. Ми з Кнутом лишилися стояти. Вбого обставлена кiмната була чисто прибрана й охайна. Мiцнi присадкуватi меблi. Нi телевiзора, нi програвача, жодних кiмнатних рослин. На стiнi лише Ісус з ягням на руках i весiльна свiтлина.

Я пiдiйшов ближче. Поза сумнiвом, на свiтлинi була вона. Гарненька, майже красуня у весiльнiй бiлiй сукнi. Поруч iз нею – високий плечистий молодий. Його усмiхнене, але непроникне обличчя якимсь чином змусило мене пригадати чоловiка, якого я нещодавно побачив мигцем у чужому вiкнi.

– Ульфе, iди сюди!

Я рушив коридором на ii голос i увiйшов у щось на кшталт майстернi. Його майстернi. Верстак з iржавими автомобiльними запчастинами, поламанi дитячi iграшки, що, схоже, вiддавна тут лежали, так само як iншi незавершенi проекти.

Вона витягла коробку iз набоями i показала на дробовик, що висiв поруч iз гвинтiвкою на кiлочках так високо на стiнi, що жiнка сама не дотяглась би. Я подумав, що вона спершу завела мене у вiтальню, щоби трохи прибрати в цьому примiщеннi. Я мимоволi роззирнувся, шукаючи поглядом порожнi пляшки, бо вiдчув виразний дух сивухи i тютюну.

– А до гвинтiвки набоi маеш? – запитав я.

– Звiсна рiч, – вiдповiла вона. – Одначе ти нiби курiпок думав стрiляти?

– З гвинтiвкою полювати цiкавiше, – вiдказав я, тягнучись по зброю.

Я нацiлив гвинтiвку на вiкно. Фiранки в сусiдньому будинку ворухнулися.

– До того ж не хочеться гарну дичину дробом нашпиговувати. Як вона заряджаеться?

Перш нiж показати, вона уважно подивилася на мене, явно зважуючи, чи я серйозно кажу, чи жартую. З огляду на мiй фах можна припустити, що я неабияк знаюся на зброi, а насправдi я знайомий заледве з двома-трьома моделями пiстолетiв. Вона вклала магазин, показала, як вiн заряджаеться, i пояснила, що гвинтiвка – напiвавтоматична, тому, згiдно з законом, на полюваннi в магазинi мае бути не бiльше трьох набоiв, плюс один у патроннику.

– Безперечно, – погодився я, заряджаючи, як вона показала.

У зброi менi подобаеться звук гарно змащеного металевого механiзму, точнiсть iнженерного мистецтва. Тiльки це.

– Ось iще може стати у пригодi, – сказа

а вона.

Я обернувся. Вона простягла менi вiйськовий бiнокль. Радянська модель Б-8. Мiй дiд свого часу роздобув собi такий, щоби вивчати деталi церковних фасадiв. Вiн розповiдав менi, що до вiйни найкращу оптику виробляли у Нiмеччинi, тож росiяни, окупувавши схiдну частину Нiмеччини, насамперед викрали нiмецькi промисловi таемницi та обладнання i почали робити дешевi, але збiса якiснi копii нiмецькоi оптики. Господь знае, як Б-8 опинився у цьому закутнi. Я поклав гвинтiвку i подивився в бiнокль на будинок, де вигулькувало обличчя. Зараз там нiкого не було.

– Я, звiсно, сплачу за оренду.

– Дай спокiй! – пирхнула вона, прибравши набоi до дробовика i ставлячи передi мною короб набоiв до гвинтiвки. – Але, гадаю, Уго не заперечуватиме, щоби ти сплатив за вистрiлянi набоi.

– Де вiн зараз?

Мое запитання виявилось недоречним, судячи з того, як жiнка насупилася.

– Рибалить, – лаконiчно вiдказала вона. – Ти маеш якусь iжу та питво?

Я похитав головою. Я про це навiть не подумав. Чи я взагалi щось iв од самiсiнького вiд’iзду з Осло?

– Я можу загорнути тобi з собою сандвiчiв, а решту докупиш у крамничцi Пiрйо. Кнут тобi покаже.

Ми вийшли на ганок. Вона подивилася на годинник. Ймовiрно, хотiла переконатися, що я пробув у неi недовго i сусiди не матимуть пiдстав плiткувати. Кнут гасав по двору, наче щеня в очiкуваннi прогулянки.

– До мисливськоi хатини йти з пiвгодини, чи пак до години, – сказала вона, – залежно вiд того, який ти швидкий.

– Гм. Я не знаю точно, коли прибуде мое рушниця.

– Я не поспiшаю. Уго на полювання вибираеться не часто.

Я кивнув, вiдрегулював ремiнь на гвинтiвцi й повiсив ii на плече. На здорове плече. Скинув оком на село. Треба було вигадати, що сказати на прощання. Вона схилила голову набiк, точнiсiнько як ii син, i прибрала пасмо волосся з чола.

– Не надто гарна, як на твiй смак, га?

Я напевне збентежився, бо вона засмiялась, i на ii високi вилицi набiг рум’янець.

– Наша мiсцина, я маю на увазi, Косунд. Це через будинки. Колись вони були гарнi. До вiйни. Та коли у тисяча дев’ятсот сорок п’ятому прийшли росiяни, то нiмцi, тiкаючи, геть усе попалили. Усе, крiм церкви.

– Тактика випаленоi землi.

– Людям треба десь мешкати. Тому будували наспiх. Про зовнiшнiй вигляд нiхто не дбав.

– Нормальний вигляд, – збрехав я.

– Облиш, – розсмiялася вона. – Будинки потворнi, але не люди, якi в них мешкають.

Я подивився на ii шрам.

– Вiрю. Та нам час iти. Дякую тобi.

Я простягнув iй руку. Цього разу вона ii потиснула. Їi долоня була твердою i теплою, як нагрiтий сонцем гладенький камiнь.

– З Богом.

Я подивився iй в обличчя. Вираз його був щирим.

Крамничка розташувалась у пiдвалi одного з будинкiв. Там панував морок, i господиня вигулькнула з темряви, аж коли Кнут гукнув ii втрете. Пiрйо виявилася закутаною в хустку опасистою тiткою.

– Юмалан терве! – привiталася вона рiзким фальцетом.

– Перепрошую? – не второпав я.

Вона повернулась у бiк Кнута.

– «Господь благословен!» – переклав той. – Пiрйо балакае тiльки фiнською, але знае, як називаеться по-норвезьки весь ii крам.

Продукти було виставлено на полицях за прилавком, i Пiрйо викладала передi мною те, що я замовляв. Консервованi котлети з оленини, консервованi рибнi тюфтелi, ковбаса, сир, хлiб iз цiльного борошна.

Пiрйо напевне пiдраховувала подумки, бо, коли я закiнчив, вона одразу написала на папiрцi та показала менi загальну суму. Я схаменувся: менi слiд було витягти кiлька банкнот iз пояса-гаманця ще до того, як ми зайшли в крамницю. Я не мав намiру всiм показувати, що я тут розгулюю з чималими грошима – десь так сто тринадцять тисяч крон, тож, повернувшись спиною до Пiрйо та Кнута, вiдступив до муру i розстебнув два нижнi гудзики на сорочцi.

– Ульфе, тут не можна дзюрити, – озвався до мене Кнут.

Я мовчки озирнувся на нього.

– Я пожартував, – засмiявся вiн.

Пiрйо на мигах показала, що не мае здачi зi стокроновоi купюри, яку я iй подав.

– Пусте, – сказав я. – Вiзьми собi на чай.

Вона щось вiдказала своею жорсткою незрозумiлою мовою.

– Вона каже, ти зможеш узяти на решту iншi продукти, коли прийдеш удруге, – переклав Кнут.

– Тодi iй, мабуть, варто записати.

– Вона запам’ятае, – сказав Кнут. – Ходiмо.

Кнут, пританцьовуючи, йшов лiсовою стежкою передi мною. Верес шмагав мене по холошах штанiв, навколо наших голiв дзижчали комарi. Тундра.

– Ульфе…

– Що?

– Чому в тебе таке довге волосся?

– Бо його нiхто не пiдстриг.

– А-а…

За двадцять секунд:

– Ульфе…

– Га?

– Ти геть не знаеш фiнськоi?

– Нi.

– А саамську знаеш?

– Нi слова.

– Тiльки норвезьку?

– І англiйську.

– А в Осло багато англiйцiв?

Я примружився на сонце. Якщо зараз полудень, значить, ми йдемо чiтко на захiд.

– Не дуже, – вiдповiв я хлопцевi. – Але це – мiжнародна мова.

– Еге, мiжнародна. Дiдусь теж так каже. Вiн каже, норвезька – це мова розуму, а саамська – мова серця. А фiнська – це священна мова.

– Либонь, знае, коли так говорить…

– Ульфе…

– Що?

– Я знаю один анекдот.

– Гаразд.

Вiн зупинився, чекаючи мене, а тодi рушив просто крiзь заростi вересу, поруч зi мною:

– Що це таке «ходить i ходить, а до дверей не доходить»?

– Це хiба не загадка?

– Сказати вiдгадку?

– Так, мабуть, муситимеш сказати.

Хлопчик подивився на мене, затуляючись долонею вiд сонця.

– Ульфе, ти брешеш.

– Перепрошую?

– Ти сам знаеш вiдповiдь!

– Невже?

– До цiеi загадки вiдгадку знають усi. Чого ви завжди брешете? Ви всi будете…

– …горiти у пеклi?

– Так!

– А «ви всi» – це хто?

– Тато. І дядько Уве. І мама.

– Он як? А твоя мама про що бреше?

– Вона каже, я не повинен боятися через батька. Тепер твоя черга розповiдати анекдоти.

– Я не дуже вмiю розповiдати анекдоти.

Кнут зупинився i картинно зобразив розчарування, схилившись уперед i звiсивши руки у верес.

– Ти не здатний влучити у цiль, нiчого не знаеш про курiпок, жартувати не вмiеш. Є що-небудь, на чому ти знаешся?

– Авжеж! – сказав я впевнено, дивлячись угору, на самотнього птаха високо в небi над нами. Вистежуе. Чигае. Його жорсткi, розпростертi крила нагадали менi вiйськовий лiтак. – Я вмiю ховатися.

– Правда? – рiзко пiднiс вiн похнюплену голову. – То граймо у хованки! Хто водить? «Інi-мiнi-майнi-мо…»

– Бiжи вперед i ховайся.

Вiн пробiг зо три кроки i рiзко зупинився.

– Що сталося?

– Ти сказав це тiльки для того, щоб мене здихатися.

– Здихатися тебе? Отакоi! Нi.

– Знову брешеш!

Я знизав плечима:

– Ми можемо пограти в мовчанку. Хто порушить мовчання, дiстае кулю в голову.

Вiн вражено зиркнув на мене.

– Удавано, – уточнив я. – Згода?

Вiн кивнув, мiцно стуливши губи.

Ми простували далi й далi. Краевид, що здаля видавався таким монотонним, постiйно змiнювався: вiд м’якоi охристоi поверхнi, порослоi зеленим i коричнюватим вересом, до порепаноi мiсячноi пустелi. У свiтлi помаранчевого сонячного диска, що вiд часу мого прибуття зробив уже половину оберту, понад кам’янистими брижами свiтився, нiби розпечена лава, що поволi стiкае схилом. А над усiм цим – неозоре небо. Не знаю, чому воно тут видаеться таким величезним, чому менi здалося, що я бачу вигин земноi кулi. Можливо, рiч у недосипаннi. Я читав, що пiсля двох дiб без сну в людей починаються психози.

Кнут мовчки марширував, зберiгаючи вираз затятоi рiшучостi на своему веснянкуватому обличчi. Комарi роiлися дедалi густiше, аж доки не утворили суцiльноi хмари, з якоi ми вже не мали надii вивiльнитися. Я, зрештою, перестав бити вампiрiв, що сiдали на мене. Вони проколювали мою шкiру, застосовуючи знеболення, i робили це так нiжно, що я вирiшив не перешкоджати iм. Головне, що метр за метром, кiлометр за кiлометром зростала вiдстань мiж мною та цивiлiзацiею. Хоча, рано чи пiзно, я змушений буду визначити який-небудь план.

«Рибалка завжди знаходить те, що вiн шукае».

Досi мiй план полягав у тому, щоби не триматися жодного плану, з огляду на те, що вiн здатен розгадати будь-який логiчний план, що я вигадав би. Єдиним моiм шансом залишалася непередбачуванiсть. Я мав дiяти так безглуздо, щоб самому не знати, яким буде мiй подальший крок. Але потiм я мав щось придумати. Якщо, звiсно, буде «потiм» як таке.

– Годинник, – не витримав Кнут. – Вiдгадка, годинник.

Я кивнув. То було тiльки питання часу.

– А тепер, Ульфе, можеш прострелити менi голову.

– Гаразд.

– То стрiляй!

– Навiщо?

– Щоб не чекати. Немае нiчого гiршого за кулю, яка невiдомо коли прилетить.

– Бах!

– Ульфе, тебе у школi дражнили?

– Чого ти таке питаеш?

– У тебе кумедна вимова.

– Там, де я вирiс, усi так розмовляють.

– Овва. То всiх дражнили?

Я аж засмiявся.

– Гаразд, мене дражнили. Трiшечки. Коли менi було десять, моi батьки померли i я переiхав зi схiдного Осло у респектабельний захiдний район до свого дiдуся Бассе. Там однолiтки дражнили мене Олiвером Твiстом i забродою зi сходу.

– Ти не такий.

– Дякую.

– Ти заброда з пiвдня! – розреготався вiн. – Це теж був жарт! І тепер ти винен менi три дотепи.

– Звiдки ти iх береш, Кнуте!

Вiн подивився на мене, примруживши одне око.

– Можна я понесу гвинтiвку?

– Нi.

– Це мого батька гвинтiвка.

– Я сказав: нi.

Вiн застогнав, похнюпив голову i звiсив руки, але за мить знову випростався. Ми наддали ходи. Вiн щось мугикав собi пiд нiс. Я не впевнений, але, здаеться, вiн наспiвував псалом. Я подумував, чи не запитати, яке мае iм’я його мати, – могло би згодитися, коли я повернуся в село. Наприклад, якщо я забуду, де iхнiй будинок. Але щось менi заважало сформулювати питання.

– Осьде й хатина, – показав Кнут рукою.

Я дiстав бiнокль i налаштував його: у Б-8 треба сфокусовувати кожен окуляр окремо. За миготливою пеленою мошви вимальовувалося щось радше схоже на дровник, нiж на хатину. Жодних вiкон, наскiльки я мiг розгледiти; лише сiра маса нефарбованих пересохлих дощок навколо вузького чорного комина.

Ми рушили далi, i я, напевне, замислився про щось сторонне, коли моi очi враз по

iтили рух. Рух чогось набагато бiльшого за мошву чи комарiв раптом порушив монотоннiсть пейзажу метрiв за сто вiд нас. Серце менi на мить завмерло, а тодi закалатало. Почулося дивне клацання, i могутня рогата iстота промчала заростями вересу.

– Букк, – упевнено визначив Кнут самця.

Мiй пульс поступово повернувся до нормального ритму.

– А з чого знати, що не-е… ота iнша?

Кнут витрiщився на мене ошелешено.

– В Осло не так часто бачиш пiвнiчних оленiв, – пояснив я, – хоч букка, хоч ту…

– Сiмль, – пiдказав Кнут назву самицi. – Видно з того, що самцi мають бiльшi роги. Дивись, вiн iх чухае об дерево.

Олень зупинився в заростях позаду хатини i став терти рогами стовбур берези.

– Вiн кору обдирае, щоб з’iсти ii?

Кнут розреготався:

– Оленi харчуються ягелем.

Звiсно ж, оленi харчуються ягелем. Ми проходили в школi, що ягель – це рiзновид моху, який росте у цих краях, ближче до Пiвнiчного кола. Ми читали, що йойк – це традицiйний саамський горловий спiв, що лавво – це житло, схоже на iндiанський вiгвам, i що Фiннмарк вiддалений вiд Осло набагато бiльше, нiж Лондон чи Париж. І ще нас навчали технiки, яка допомагае запам’ятовувати назви фйордiв, але навряд чи хто з нас пригадае зараз ту технiку чи назви бiльшостi фйордiв. Принаймнi не я, хоча й вiдучився п’ятнадцять рокiв, з яких два – в унiверситетi, здебiльшого перескакуючи з п’ятого на десяте.

– Вiн у такий спосiб чистить роги, – пояснив Кнут. – Вони це роблять у серпнi. Коли я був маленьким, дiдусь казав, вони чухають роги, бо iм дуже свербить.

Вiн казав, по-старечому прицмокуючи, нiби нарiкаючи на те, яким наiвним був колись. Я мiг би, натомiсть, розповiсти йому, що дехто з нас залишаеться наiвним на все життя.

Хатина стояла на чотирьох великих каменях. Вона була не замкнена, проте я мусив добряче смикнути дверi, щоб одвiрок вiдпустив iх. Усерединi, крiм двох двоярусних лiжок iз вовняними ковдрами, була ще дров’яна пiчка, на якiй стояли пом’ятий чайник i каструля. Пiд стiною розташувалися помаранчева шафа i червоне пластикове вiдро. Два стiльцi та стiл нахилилися на захiд – чи то самi перехнябленi, чи то пiдлога крива.

Вiкна, як виявилося, хатина таки мала. Здаля я не розгледiв iх, бо вони були схожi радше на амбразури, на вузькi бiйницi у кожнiй стiнi, крiм тiеi, де дверi. Вони пропускали всередину сяке-таке свiтло, i я мiг побачити усякого, хто наближатиметься до хатини з будь-якого боку. Навiть коли я, зробивши три кроки вiд однiеi стiни до iншоi, вiдчув, як уся споруда погойдуеться, нiби французький кавовий столик, моя думка не змiнилася: хатина була iдеальною.

Я озирнувся i згадав, як мiй дiд тодi, несучи мою валiзу, пiдвiв десятирiчного онука до свого будинку, вiдчинив дверi та сказав: «Mi casa es tu casa».[5 - «Мiй дiм – твiй дiм» (iсп.).] І хоч я не знав жодного з тих слiв, але зрозумiв, що вiн хоче сказати.

– Хочеш випити кави перед зворотною дорогою? – запитав я i вiдчинив дверцята пiчки.

Пiчка вiйнула на мене сiрою золою.

– Менi десять рокiв, – сказав Кнут. – Я не п’ю кави. А тобi потрiбнi дрова. І вода.

– Зрозумiв. А як щодо сандвiча?

– Ти маеш сокиру? Або нiж?

Я мовчки подивився на нього. Вiн закотив очi: мисливець без ножа.

– Можеш наразi позичити у мене.

Кнут, завiв руку за спину i витягнув величезний нiж iз широким лезом i жовтим дерев’яним рукiв’ям.

Я взяв нiж у руку. Важкуватий, але не надмiру важкий, гарно збалансований. Приблизно так вiдчувався б у руцi гарний пiстолет.

– Тобi його батько подарував?

– Дiдусь. Це – саамський нiж.

Ми постановили, що вiн принесе дрова, а я – воду. Пишаючись тим, що йому доручили дорослу справу, Кнут ухопив нiж i рвонув до лiсу. Я знайшов у стiнi дошку, яка не дуже мiцно трималася. За нею намацав свого роду утеплювач iз моху i торфу. Туди я запхав свiй пояс-гаманець iз грошима. Набираючи вiдром воду зi струмка, що пробiгав метрiв за сто вiд хатини, я почув завзяте гупання важкого ножа по дереву в лiсi.

Поки Кнут закладав у пiчку хмиз i кору, я повигрiбав iз шафи мишачий послiд i склав у неi продукти. Я дав хлопчиковi коробку сiрникiв, пiсля чого у пiчцi спалахнув вогонь, i невдовзi почав посвистувати чайник. У хатинi зробилося трiшечки чадно, i я помiтив, що комарi повтiкали вiд диму. Я з того скористався, щоб, скинувши сорочку, побризкати собi водою з вiдра на торс i обличчя.

– Що це в тебе? – показав пальцем Кнут.

– Оце? – перепитав я, беручи в руку iменний жетон, що телiпався у мене на шиi. – Ім’я i дата народження, вибитi на бомбоопорному металi, щоби знали потiм, кого вбито.

– Навiщо комусь це знати?

– Щоби знати, куди надiслати скелет.

– Ги-ги, – iронiчно мовив хлопець. – Це за дотеп не зараховуеться.

Посвистування чайника перейшло у попереджувальне булькання. Доки я наповнював одне з двох трiснутих горняток, хлопчина вже наминав другу скибку хлiба, щедро намащеного паштетом. Я подмухав на чорну маслянисту пiнку.

– Кава, яка вона на смак? – запитав Кнут iз напханим ротом.

– Найгiрше, коли куштуеш упе

ше, – зробив я пробний ковток. – Доiдай i мерщiй додому, поки мама не почала непокоiтися.

– Вона знае, де я.

Вiн поставив на стiл обидва лiктi й пiдпер голову долонями так, що щоки пiднялися до очей.

– Анекдот.

Кава насправдi була смачнюча, а горнятко приемно зiгрiвало руки.

– Чув про те, як норвежець, данець i швед заклалися, хто далi висунеться з вiкна?

Кнут забрав руки зi столу i заiнтриговано витрiщився на мене:

– Нi.

– Вони сiли на пiдвiконня. І враз норвежець перемiг.

У тишi, яка запала по моiх словах, я зробив iще один ковток. З напруженого виразу обличчя Кнута я зрозумiв, що вiн чекае на дальшу розповiдь.

– То як вiн перемiг? – запитав, нарештi, хлопчик.

– А ти гадав, як? Норвежець вивалився з вiкна.

– То норвежець поставив сам на себе?

– Ясна рiч.

– Це не так ясно. Ти мав уточнити вiд самого початку.

– Гаразд. Але тепер ти зрозумiв, у чому сiль, – зiтхнув я. – То що скажеш?

Вiн приклав вказiвний палець до свого веснянкуватого пiдборiддя i задумано втупився у простiр. Потiм пролунали два коротких вибухи смiху. Тодi знову замислене споглядання.

– Закороткий анекдот, – зробив вiн висновок. – Але тому, либонь, смiшно. Беркиць, i справi кiнець. Що ж, ти насмiшив мене.

Вiн знову хихикнув.

– До речi, щодо справи…

– Авжеж, – сказав вiн, пiдводячись. – Я завтра знову прийду.

– Справдi? Навiщо?

– Мазь вiд комарiв.

– Мазь вiд комарiв?

Вiн узяв мою руку i приклав до мого лоба. Менi здалося, я торкнув протиударну обгортку – пухир на пухирi.

– Гаразд, – кивнув я. – Принеси мазь вiд комарiв. І пива.

– Пива? Але тодi ти…

– Горiтиму в пеклi?

– Це треба iхати в Алту.

Я згадав алкогольний дух у майстернi його батька.

– Паленка.

– Га?

– Самогон. Чи що п’е твiй батько. Де вiн це бере?

Переступаючи з ноги на ногу, Кнут знехотя вiдповiв:

– У Маттiса.

– Гм… Кривоногий коротун у подертiй парцi?

– Вiн.

Я витяг купюру з кишенi.

– Вiзьми, на скiльки цього вистачить, а на решту купи собi морозива. Якщо, звiсно, це не грiх.

Вiн похитав головою i взяв грошi.

– Бувай, Ульфе. І тримай дверi замкненими.

– Облиш! Бiльше, нiж е, комарiв уже не налетить.

– Не комарi. Вовки.

Вiн жартуе?

Коли хлопчик пiшов, я дiстав гвинтiвку i поклав дуло на пiдвiконня. Подивився у прицiл, обводячи поглядом обрiй, натрапив на спину Кнута, що пiдстрибом бiг по стежцi, перевiв прицiл далi, у глиб лiсу. Знайшов оленя. Вiн тiеi-таки митi пiдвiв голову, нiби вiдчув загрозу. Наскiльки менi вiдомо, пiвнiчнi оленi – стаднi тварини, отже, цього вигнали зi стада. Так само як мене.

Я вийшов надвiр, сiв коло хатини i допив каву. Жар i чад вiд пiчки викликали у мене головний бiль, що наче живчиком бив.

Я подивився на годинник. Минуло вже майже сто годин. Сто годин вiд митi, коли менi належало померти. Сто годин бонусу.

Коли я знову подивився у прицiл, то побачив, що олень пiдiйшов ближче.

Роздiл 3

Сто годин минуло.

Втiм, усе почалося задовго до того. Я вже казав, що не знаю, з чого саме. Ймовiрно, все почалося ще за рiк. Того дня Брюнгiльсен пiдiйшов до мене у Палацовому парку. Я був тодi стривожений, бо менi щойно повiдомили про ii хворобу.

Брюнгiльсен, передчасно полисiлий тип iз перебитим носом i тоненькими вусиками, свого часу працював на Гофмана, аж доки Рибалка привласнив його, вкупi з усiею спадщиною Гофмана, тобто з його часткою героiнового ринку, його коханкою i величезною квартирою на алеi Бюгдьо.[6 - Респектабельна вулиця в Осло мiж Королiвським палацом i пiвостровом Бюгдьо.] Брюнгiльсен повiдомив, що Рибалка бажае поговорити зi мною, тому я маю прийти до рибноi крамницi. Сказавши це, вiн пiшов геть.

Дiд полюбляв iспанськi прислiв’я, яких набрався, мешкаючи в Барселонi, доки малював свою версiю собору Саграда Фамiлья. Одне з тих, що я чув найчастiше, стверджувало: «Було нас у хатi небагато, аж доки бабця завагiтнiла». Інакше кажучи: «Наче нам досi проблем бракувало!»

Та хоч там як, а наступного дня я прийшов до крамницi Рибалки на Юнгсторге. Не тому, що менi дуже хотiлося, а тому, що альтернатива й не розглядалася. Рибалка занадто могутнiй, щоби знехтувати його наказом. Вiн занадто небезпечний. Усi знають iсторiю про те, як вiн вiдрiзав голову Гофману i сказав, що так буде з кожним, хто захоче стрибнути вище власноi голови. Або iсторiю про двох його дилерiв, що зникли, як булька на водi, пiсля того, як привласнили щось iз товару. Нiхто iх бiльше не бачив, але дехто натякав, що рибнi фрикадельки з Рибалчиноi крамницi були особливо смачними впродовж кiлькох наступних мiсяцiв. Вiн нiчого не робив, аби такi чутки припинити. Саме так бiзнесмен класу Рибалки охороняе свою територiю – за допомогою чуток, напiвправдивих жахiв i жорстких фактiв стосовно того, що трапляеться з людьми, якi намагаються його дурити.

Я не намагався обдурити Рибалку. Але, стоячи перед прилавком у його крамницi, упрiвав, як наркоман без наркотикiв. Я доповiв про себе однiй iз лiтнiх продавчинь, i, напевне, вона натиснул

якусь кнопку, бо дуже скоро з поворотних дверей вийшов широко усмiхнений Рибалка, вбраний у саме бiле – бiла шапочка, бiлий фартух поверх бiлоi сорочки та бiлих штанiв – i взутий у бiлi дерев’янi трескури. Вiн простягнув менi велику вогку долоню.

Ми увiйшли в пiдсобне примiщення, цiлковито облицьоване бiлим кахлем. На лавках попiд стiнами стояли металевi чашi з мертвотно-блiдими фiле у розсолi.

– Пробачай за цi пахощi, Юне: я готую рибнi фрикадельки. – Вiн витягнув стiлець з-пiд металевого столу, що стояв посеред пiдсобки. – Сiдай лишень.

– Я торгую тiльки анашею, – почав був я, слухняно сiдаючи. – Жодного «спiду» чи героiну.

– Я знаю. Причина, з якоi я захотiв поговорити з тобою, полягае в тому, що ти вбив одного з моiх працiвникiв. Туральфа Юнсена.

Я остовпiло витрiщився на нього. Тепер я мертвяк. Я стану рибними фрикадельками.

– Дуже кмiтливо ти обставив справу, Юне. Здогадався замаскувати пiд самогубство. Адже всi знали, що Туральф трохи… депресивний.

Рибалка вiдщипнув шматочок фiле i поклав собi до рота.

– Полiцiя навiть не вважала його смерть пiдозрiлою. Маю зiзнатися, я теж був переконаний, що вiн сам застрелився. Аж доки один знайомий з полiцii повiдомив нам по секрету, що пiстолет, знайдений поряд iз трупом, зареестрований на твое iм’я. Юн Хансен. Тодi ми почали перевiрку. Коханка Туральфа розповiла, що вiн заборгував тобi грошi i що ти намагався стягнути з нього борг за кiлька днiв до його смертi. Збiгаеться з дiйснiстю?

Я ковтнув слину.

– Туральф покурював травичку. Ми знали один одного. Друзi дитинства. Якийсь час разом винаймали квартиру… Тому я продавав йому на борг. – Я спробував посмiхнутись i вiдразу збагнув, який безглуздий у мене вигляд. – Певне, не варто встановлювати особливi правила для друзiв у нашому бiзнесi?

Рибалка посмiхнувся менi у вiдповiдь i, взявши пальцями шматок рибного фiле, пiднiс його перед собою i став уважно спостерiгати, як воно погойдуеться у повiтрi.

– Нiколи не позичай друзям, родичам чи пiдлеглим, Юне. Нiколи. Так, якийсь час ти вимагав повернення боргу, але кiнець кiнцем ти постановив, що правил слiд дотримуватися. Ти подiбний до мене, Юне. Людина принципу. Хто перейшов тобi дорогу, мае за це сплатити. Байдуже, чи про велику шкоду, чи про малу прикрiсть йдеться. Байдуже, чи то якийсь волоцюга безiменний, чи твiй брат. Але це – единий спосiб захистити свою територiю. Навiть таку гiвняну точку, як твоя у Палацовому парку. Скiльки ти заробляеш? П’ять тисяч на мiсяць? Шiсть?

Я знизав плечима:

– Десь так.

– Я з повагою ставлюся до твого вчинку.

– Але?…

– Туральф був дуже цiнним працiвником. Вiн був моiм колектором. А якщо виникала потреба, моiм експедитором. Вiн охоче усував непорядних боржникiв. Мало хто у сучасному суспiльствi до цього готовий. Люди стали надмiру м’якими. Бо тепер м’якодухi здатнi виживати. А це… – опустив вiн собi в пельку цiле фiле, – це збочення.

Доки вiн жував, я зважив своi шанси. Найкраще, як менi видалося, було пiдхопитися, пробiгти торговельною залою крамницi та вискочити на площу.

– Отже, ти сам розумiеш, у яке скрутне становище ти мене поставив, – повiв далi Рибалка.

Звiсно, вони прийдуть по мене i схоплять; але, якщо вони змушенi будуть уколошкати мене посеред вулицi, я принаймнi уникну переробки на рибний фарш.

– Отож я й думаю, хто з тих, кого я знаю, у змозi належно виконувати цю роботу? Хто здатен убивати. Я знаю тiльки двох таких. Один, до речi, дуже вправний, але настiльки любить убивати, що його задоволення вiд самого процесу здаеться менi… – вiн поколупав нiгтем у переднiх зубах, – здаеться менi збоченням.

Вiн оглянув свою здобич на кiнчику нiгтя.

– До того ж вiн вiдпускае собi довгi нiгтi. А менi не потрiбен збоченець iз жiночим манiкюром; менi потрiбен чоловiк, здатний розмовляти з людьми. Ти спершу побалакай з людиною, а вже потiм, якщо до людини не доходить, експедируй ii. То що, Юне, скiльки ти хотiв би?

– Перепрошую?

– Я питаю, скiльки б тебе влаштувало. Вiсiм тисяч на мiсяць?

Я заклiпав очима.

– Нi? А якби, скажiмо, десять? Плюс премiя у тридцять тисяч за кожну ймовiрну експедицiю.

– Ти пропонуеш менi…

– Дванадцять. Ти, холера, мiцний горiшок, Юне. Та нехай, це я в тобi теж поважаю.

Я сопiв, тяжко дихаючи носом. Вiн пропонував менi посаду колектора i кiлера, що звiльнилася по смертi Туральфа.

Я ковтнув слину. Я мiркував.

Я не хотiв цiеi роботи.

Я не хотiв цих грошей.

Але я потребував iх.

Їх потребувала вона.

– Дванадцять… – мовив я, нiби вагаючись, – на позiр, привабливо.

Робота виявилася нескладною.

Варто бувало тiльки прийти i сказати, що я колектор Рибалки, i грошi вмить сплачувалися без подальших розмов. Мене взагалi не перевантажували роботою; здебiльшого я сидiв у пiдсобцi рибноi крамницi та рiзався в карти з Брюнгiльсеном, який завжди шахраював, i Дебелим, який цiлий час патякав про своiх чортових ротвейлерiв, якi вони меткi звiрюки. Я нудьгував, я боявся, але ж платня надходила справно, i я вже пiдрахува

, що, пропрацювавши на нього ще кiлька мiсяцiв, зможу сплатити за рiк ii лiкування. Я сподiвався, ще не буде запiзно. А до рибного смороду людина може звикнути, як практично до всього iншого.

Одного чудового дня Рибалка прийшов i заявив, що мае для мене дещо серйознiшу, нiж зазвичай, справу, яка потребуе водночас делiкатностi й твердостi.

– Вiн купуе у мене «спiд» роками, – сказав Рибалка. – Оскiльки вiн не друг, не родич чи спiвпрацiвник, я дозволив йому брати у кредит. І з ним нiколи не було проблем, аж донинi, коли вiн став затримувати виплати.

Йшлося про Космоса, старшого чолов’ягу, що приторговував «спiдом», сидячи за столиком у «Золотiй рибцi». «Золота рибка» – це генделик у доках. Вiкна залiплено шаром сiроi пилюки з шосе, а всерединi рiдко траплялося бiльше трьох-чотирьох вiдвiдувачiв одночасно.

Працював Космос за таким алгоритмом: клiент заходив у генделик i сiдав за сусiднiй столик – завжди вiльний, бо Космос вiшав на стiлець поруч iз собою свiй пiджак i клав на стiлець журнал «Йемме». Сам вiн сидiв i розгадував мiнi-кросворди у газетi «Афтенпостен» чи «ВГ» або великий кросворд Хельге Сейпс у «Дагбладет» i, звiсна рiч, у «Йемме». Космос двiчi вигравав загальнонорвезький конкурс iз розгадування кросвордiв у «Йемме». Клiент клав конверт iз грошима у журнал i йшов до туалету, а коли повертався, в конвертi замiсть готiвки вже мiстилася доза метамфетамiну.

Раннiм ранком, коли я увiйшов у залу «Золотоi рибки», там було всього три особи. Я сiв за два столики вiд Космоса, замовив каву i почав переглядати кросворд. Почухавши голову олiвцем, я нахилився через стiл у бiк старого:

– Перепрошую…

Я мусив повторити ще двiчi, перш нiж Космос вiдiрвався вiд власного кросворду. Вiн мав на носi окуляри з помаранчевими лiнзами.

– Не пiдкажете слово на означення «вiдтермiнування»? Чотири лiтери, перша «б».

– Борг, – вiдповiв вiн, не змигнувши оком.

– Та звiсно ж! Дякую.

Я вдав, буцiмто вписую лiтери у квадратики.

Трохи зачекавши, я сьорбнув з чашки рiдини, на смак дещо подiбноi до кави, i кашлянув:

– Вибачте, що знову надокучаю, але «борг» перетинаеться на «бе» зi словом на означення «ловець», сiм лiтер…

– «Рибалка», – пiдказав чолов’яга, не пiдводячи голови.

Але я помiтив, як вiн здригнувся, почувши власнi слова.

– Кумедно, – докинув я одразу, – що на «о» далi «борг» перетинае «iнструмент для забивання», теж сiм лiтер, перша «м», друга «о».

Вiн вiдклав свiй журнал i подивився на мене. Борлак ходив угору-вниз пiд неголеною шкiрою у нього на горлi.

Я усмiхнувся, нiби вибачаючись:

– Бачиш, друже, вiдповiдь до кросворду треба вiдiслати сьогоднi до обiду. А у мене термiновi справи. Я залишу тут журнал, а за двi годинки повернуся. Якщо вiдгадаеш слiвце, запиши сюди вiдповiдь.

Я пiшов у гавань, щоб перекурити i помiркувати. Я не мiг знати, в чiм рiч, чому вiн не сплачував борги. Та я й не хотiв цього знати, не хотiв, щоби вираз вiдчаю на його обличчi назавжди закарбувався на сiткiвцi моiх очей. З мене досить одного такого. Блiдого личка на подушцi з лiкарняним штемпелем шпиталю Уллеволь.

Коли я повернувся, Космос сидiв заглиблений у кросворд, але, розгорнувши свiй журнал, я побачив у ньому конверт.

Згодом Рибалка пiдтвердив, що борг сплачено повнiстю, i похвалив мене за гарну роботу. Та що це менi давало? Я порозмовляв iз лiкарями. Прогноз був кепський. Без дорогого лiкування вона не доживе до кiнця року. Вiдтак я пiшов до Рибалки i розповiв йому, в якому я становищi. Менi потрiбна була позика.

– Пробач, Юне, я не можу. Ти мiй працiвник, розумiеш?

Я кивнув. А що я мiг вдiяти?

– Та, можливо, ми знайдемо розв’язання для твоеi проблеми. Менi треба декому влаштувати експедицiю.

Холера!

Це мало статися рано чи пiзно, але я сподiвався, що пiзно. Пiсля того, як я зароблю, скiльки менi треба, i звiльнюся.

– Я чув твою приказку, мовляв, «найгiрше, коли куштуеш уперше», – нагадав вiн менi. – В такому разi тобi пощастило. Я до того, що для тебе справа не буде першою.

Я спробував посмiхнутися. Звiдки йому було знати. Я не вбивав Туральфа. Зареестрований на мене пiстолет був дрiбнокалiберною пукавкою зi спортивного стрiлецького клубу, яка знадобилася Туральфу для справи. Вiн сам не мiг купити пiстолет, бо в полiцii було на нього досье як на схiднонiмецького дисидента. Тож оскiльки я нiколи не попадався нi за анашу, нi за що iнше, я купив йому пiстолет за невелику винагороду. Пiсля цього я Туральфа не бачив. Я вже махнув рукою на тi грошi, що намагався був стягти з нього, коли знадобилися кошти на ii лiкування. Туральф, обкурений депресивний дурник, зробив саме те, що, як усiм видалося, вiн зробив, – застрелився.

Я не мав жодних моральних принципiв. Менi потрiбнi були грошi. Але я не мав на своiх руках кровi.

На той час не мав.

Премiя у тридцять тисяч.

То був початок. Гарний початок.

Я рiзко пiдхопився зi сну. Вiд комариних укусiв я сплив сукровицею, i вовняна ковдра приклеiлася до тiла. Але не це розбудило мене. Тундрою линуло жалiбне в

ття.

Вовк? Я гадав, що вони виють узимку на мiсяць, а не на холерне сонце, що цiлодобово висить на випаленому безбарвному небi. Ймовiрно, то собака. Адже собаки допомагають саамам пасти оленiв? Я крутнувся на вузькому лiжку, забувши про хворе плече, вилаявся, застогнавши вiд болю, i повернувся на iнший бiк. Виття, здавалося, лунае десь дуже далеко, але хтозна! Влiтку поширюеться повiльнiше i не так далеко, як узимку. Можливо, звiр десь поруч.

Я заплющив очi, але знав, що вже не засну.

Зрештою, я встав iз лiжка, взяв бiнокль i, пiдiйшовши до одного з вiкон, оглянув виднокiл.

Нiчогiсiнько.

Лише: «Цок-цок, цок-цок».

Роздiл 4

Кнут принiс масну, липку, смердючу протимоскiтну мазь, яку легко можна було сплутати з напалмом. А також двi закоркованi пляшки без етикеток, наповненi яскравою смердючою рiдиною, – i то вже точно був напалм. Ранок не давав жодноi надii на перепочинок вiд настирного сонця, що висiло в небi, чи невгамовного вiтру, що свистiв у коминi. Тiнi крихiтних хмаринок, наче стада оленiв, ковзали одноманiтним пустельним ландшафтом, на мить забарвлюючи блiдо-зеленi дiлянки рослинностi у темнiшi тони, приглушуючи блиск невеличких озер удалинi та мерехтiння кристалiв у дiлянках оголеноi гiрськоi породи. Наче раптовi басовi ноти у легкiй теноровiй пiснi. Та в будь-якому разi, композицiя залишалася мiнорною.

– Мама каже, тобi будуть радi, якщо приеднаешся до нашого зiбрання в молитовному домi, – повiдомив хлопчик.

Вiн сидiв навпроти мене за столом.

– Справдi? – перепитав я, погладжуючи долонею одну з пляшок.

Я закоркував ii знову, не покуштувавши вмiсту. Любовна прелюдiя. Їi варто розтягнути в часi заради бiльшоi втiхи. Або глибшого розчарування.

– Вона гадае, що ти ще можеш отримати спасiння.

– Але ти так не думаеш?

– Я не думаю, що ти прагнеш спасiння.

Я пiдвiвся i пiдiйшов до вiкна. Вчорашнiй олень знову повернувся. Коли я побачив його ранiше цього ранку, я усвiдомив, що вiдчуваю полегшення. Вовки. Їх же у Норвегii винищили начебто?

– Мiй дiд узагалi-то був архiтектором, – сказав я. – Вiн малював церкви. Але вiн не вiрив у Бога. Вiн казав, що коли ми помираемо, то вже залишаемося мертвi. Я бiльше схильний вiрити саме в таке.

– Вiн в Ісуса теж не вiрив?

– Кнуте, якщо вiн не вiрив у Бога, то навряд чи мiг вiрити в Його сина.

– Я зрозумiв.

– Ти зрозумiв. І що?

– Вiн горiтиме у пеклi.

– Гм… У такому разi вiн уже певний час пiдсмалюеться там, бо вiн помер, коли менi було дев’ятнадцять. Тобi не здаеться, що це трохи несправедливо? Бассе був славною людиною, вiн допомагав людям у бiдi набагато бiльше й охочiше, нiж багато вiдомих менi християн. Якби я мiг стати хоч би наполовину такою славною людиною, як мiй дiд…

Я заклiпав. Менi пекло очi, i перед ними плавали маленькi бiлi цятки. Це що, уiдливе сонячне свiтло випалюе дiрки у моiй сiткiвцi? Мене що, спiткае снiгова слiпота посеред лiта?

– Ульфе, мiй дiдусь каже, що самi добрi справи не дають спасiння. Твiй дiд зараз горить у пеклi, а незабаром настане твоя черга.

– Гм. То ти кажеш, якщо я пiду на зiбрання i прийму в свое серце Ісуса i вашого Лестадiуса, то потраплю в рай, нехай навiть я пошлю пiд три чорти когось, хто потребуе моеi допомоги?

Хлопчик почухав свою руду голову.

– М-м… та-ак… Але якщо ти приеднаешся до напряму Люнге.

– То е ще бiльше напрямiв?

– Є напрям первiсткiв Алти, i люнбергiйцiв у Пiвденному Тромсе, i старих лестадiанцiв в Америцi, i…

– Але тi всi горiтимуть у пеклi?

– Дiдусь каже, що горiтимуть.

– Схоже, в раю не буде аж надто тiсно. Ти замислювався про те, що сталось би, якби ми з тобою помiнялися дiдусями? Тодi ти був би атеiстом, а я – лестадiанцем. І тодi саме ти горiв би у пеклi.

– Можливо. Та на щастя, Ульфе, горiти судилося тобi.

Я зiтхнув. Щось таке вiдчувалось у тутешньому довкiллi, начебто нiчого тут не могло трапитися. Так, наче цiлковита незмiннiсть становила природну рису цього краю.

– Ульфе?

– Що?

– Тобi бракуе твого батька?

– Нi.

Кнут завмер.

– Вiн не був хорошим?

– Гадаю, що був. Але в дитинствi ми добре вмiемо забувати.

– Хiба таке дозволяеться? – запитав вiн тихо. – Не тужити за батьком?

Я подивився на нього.

– Гадаю, так, – позiхнув я.

Плече менi болiло. Треба було випити.

– Ульфе, ти справдi один-однiсiнький? У тебе що, геть нiкого немае?

Я на мить замислився. Менi справдi давно слiд було обмiркувати мое становище. Боже милостивий…

Я заперечно похитав головою.

– А вгадай лишень, Ульфе, про кого я думаю.

– Про своiх батька i дiдуся?

– Нi, – заперечив вiн. – Я думаю про Рiстьiнне.

Я не став питати, в який спосiб я мав про таке здогадатися. Мiй язик здавався менi пересохлою губкою; але випити я зможу не ранiше, нiж хлопчисько вибалакаеться i пiде геть. Вiн навiть принiс менi решту з витрачених грошей.

– То хто така Рiстьiнне?

– Їй п’ять рокiв. У неi довге золотаве волосся. Вона зараз у лiтньому таборi в Каутокейно. Ми теж мали туди поiхати.

– Що то за

абiр?

– Просто табiр.

– А що ви там робите?

– Ми, дiти, бавимося. Тобто коли немае зiбрань чи проповiдей. Але тепер Рогер запитае Рiстьiнне, чи хоче вона бути його дiвчиною. А тодi вони, можливо, цiлуватимуться.

– То цiлуватись не грiх?

Кнут схилив голову набiк. Примружив одне око.

– Не знаю. Коли вона iхала, я сказав iй, що я ii кохаю.

– Отак просто сказав, що кохаеш?

– Так.

Вiн нахилився вперед i, втупившись удалечiнь, промовив хрипкуватим голосом:

– Рiстьiнне, я кохаю тебе.

Потiм знову подивився на мене.

– Я зле вчинив?

Я усмiхнувся.

– Насправдi нi. А вона тобi що на це?

– «Он як…»

– Вона сказала: «Он як…»?

– Так. Ульфе, що це означае?

– Та бач… хтозна… Дуже ймовiрно, що ii збентежило твое звiряння. «Кохання» – це аж надто сильне слово. Можливо також, вона мала на увазi, що мае обмiркувати це.

– Як гадаеш, я маю шанс?

– Безперечно.

– Навiть попри мiй шрам?

– Який шрам?

Вiн вiдлiпив краечок пластиру на лобi. На блiдiй шкiрi пiд налiпкою виднiлися виразнi слiди швiв.

– Звiдки це в тебе?

– Впав зi сходiв.

– Скажеш iй, що бився з оленем, захищав свою територiю. І, звiсно, ти взяв гору.

– Чи ти дурний? Вона в таке не повiрить!

– Нi, бо це лише дотеп. Дiвчата люблять хлопцiв, якi вмiють жартувати.

Вiн закусив верхню губу.

– Ульфе, ти не вигадуеш?

– Гаразд, слухай. Якщо тобi не пощастить iз цiею конкретною Рiстьiнне цього конкретного лiта, будуть також iншi Рiстьiнне, буде ще не одне лiто. Буде у тебе ще багато дiвчат.

– З чого ти взяв?

– З чого?

Я подивився на нього з висоти свого зросту. Чи не замалий вiн для свого вiку? В будь-якому разi вiн був показним, як на своi габарити. Нехай руде волосся i ластовиння – не найбiльш жадане поеднання для успiху в жiнок, але мода на такий iмiдж iде i знову повертаеться.

– З того, що, як на мене, ти вiдповiдь Фiннмарка Мiковi Джаггеру.

– Га?

– Джеймсу Бонду.

Вiн здивовано витрiщився на мене.

– …Пол Маккартнi? – спробував я. Нiякоi реакцii. – «Бiтлз». She loves you, yeah, yeah, yeah…

– Ульфе, ти не мастак спiвати.

– Твоя правда.

Я вiдчинив дверцята пiчки, скупав у попелi вологу ганчiрку, а тодi став протирати отриманим засобом лискучi дiлянки на дамасковому металi гвинтiвки.

– То чому ти не в лiтньому таборi?

– Тато рибалить сайду, ми маемо дочекатись його.

Щось тут було негаразд, чомусь у нього сiпнувся куточок рота. Я вирiшив не розпитувати далi. Я оглянув люфу гвинтiвки. Тепер можна було сподiватися, що сонце не гратиме на нiй i не викаже мене, коли я наводитиму на них зброю, за iх наближення.

– Ходiмо лишень надвiр, – запропонував я.

Вiтер порозганяв мошву й комарiв, i ми всiлися на сонечку. Олень, помiтивши нас, вiддалився на безпечнiшу вiдстань. Кнут витяг свiй нiж i почав обстругувати ним паличку.

– Ульфе?

– Тобi немае потреби називати мое iм’я щоразу, коли ти хочеш запитати що-небудь.

– Гаразд. Але, Ульфе…

– Що?

– Ти нап’ешся п’яний, коли я пiду?

– Нi, – збрехав я.

– Це добре.

– Ти непокоiшся про мене?

– Я просто подумав: прикро буде, якщо тобi, зрештою, випаде…

– …горiти у пеклi?

Вiн засмiявся. Потiм пiднiс обстругану паличку вгору i почав насвистувати крiзь зуби.

– Ульфе?

– Що? – втомлено зiтхнув я.

– Ти пограбував банк?

– З якого дива тобi таке спало на думку?

– У тебе з собою така купа грошей…

Я витяг своi цигарки. Покрутив пачку в руках.

– Коли подорожуеш, не знаеш, скiльки знадобиться грошей. А чековоi книжки у мене немае.

– А пiстолет у кишенi твого пiджака?

Я уважно подивився на нього, намагаючись закурити сигарету, але вiтер загасив сiрника. Отже хлопчисько обшукав мiй пiджак, перш нiж розбудити мене тодi, в церквi.

– Коли не маеш чековоi книжки i тягаеш за собою купу готiвки, мусиш дбати про свою безпеку.

– Ульфе?

– Що?

– Ти не дуже добре подбав про свою безпеку, коли заснув на вiвтарi.

Я засмiявся.

– Що буде з цiеi палички?

– Румпель, – вiдказав вiн i знову взявся до стругання.

Коли хлопчик пiшов, стало набагато спокiйнiше. Поза сумнiвом. Але я не заперечував би, якби вiн залишився трохи бiльше часу. Бо, мушу визнати, вiн певною мiрою розважив мене.

Я сидiв i куняв. Ледь-ледь розклепивши повiки, я бачив, як олень знову наблизився до хатини. Напевне, вiн потроху звикав до мене. Вiн видавався до бiса самотнiм. Я подумав би, що о цiй порi року пiвнiчнi оленi мають бути гарно вгодованi, але цей був худим. Охлялий, сiрий, з безглуздо-могутнiми рогами, якi свого часу, ймовiрно, робили його популярним серед самиць, але тепер, схоже, тiльки заважали йому. Олень був так близько, що я чув, як вiн жуе. Вiн пiднiс голову i подивився на мене. Принаймнi у мiй бiк. Пiвнiчнi оленi мають кепський зiр. Вони радше покладаються на нюх. Вiн вiдчував мiй запах. Я знову заплющив очi.

Скiльки часу минуло вiдтодi? Два роки? Рiк? Чувак, якого я мав експедирувати, звався Густаво, i я подався по нього на свiтанку. Вiн мешкав сам у вбогiй дерев’янiй халупi,

затиснутiй з усiх бокiв багатоквартирними будинками Гумансбюе. Вночi випав снiг, але вiн мав розтанути впродовж дня – пам’ятаю, я подумав, що моi слiди на цьому снiгу не збережуться.

Я подзвонив у дверi; коли вiн вiдчинив, я наставив пiстолет йому до лоба. Вiн позадкував, i я рушив за ним. Я зачинив за собою дверi. У домi тхнуло димом i смажениною. Рибалка розповiв менi, що Густаво – один iз його постiйних вуличних торговцiв i, як з’ясувалося, регулярно краде грошi та крам. Менi належало просто застрелити його. І якби я одразу зробив це – там i тодi, – все склалось би геть iнакше. Але я припустився двох помилок: подивився йому в обличчя i дозволив йому забалакати.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

Фюльке Фiннмарк повнiстю розташований за Полярним колом, мiж Фiнляндiею та Мурманською областю Росii (тут i далi – прим. перекладача).

2

«Агент Грета», яку росiйськi iсторики розвiдки досi зображають iдейною прихильницею Радянськоi Росii, Г. Г. Ховiк насправдi зрадила свою батькiвщину заради порятунку коханого, Володимира Козлова, з яким познайомилася в часи вiйни, як з вiйськовополоненим: радянськi спецслужби погрожували запроторити його в сибiрськi табори, якщо Гунвор вiдмовиться «спiвпрацювати». Їi, ймовiрно, виказав у 1977 р. Олег Гордiевський; Ховiк затримали, вона зiзналась i померла вiд iнфаркту, не дочекавшись суду. Кнут Е. Йенсен зняв про цi подii фiльм «Крижаний цiлунок» (2008) за книжкою Альфа Р. Якобсена.

3

Книга пророка Осii 13:4 (у перекладi І. Огiенка): «А Я Господь, Бог твiй вiд краю египетського, i Бога, крiм Мене, не будеш ти знати, i крiм Мене немае Спасителя».

4

Автор вдаеться до гри слiв, яку складно вiдтворити украiнською; за назвою мирного ремесла – експедитор – норвезький читач може вiдчути натяк на справжню професiю персонажа: на жаргонi експедитор – це кiлер, той, хто, вiдправляе людей на той свiт.

5

«Мiй дiм – твiй дiм» (iсп.).

6

Респектабельна вулиця в Осло мiж Королiвським палацом i пiвостровом Бюгдьо.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить