Гнiздо горлицi
Леся Олендiй

Подейкують, горлицi будують своi гнiзда лише там, де живуть щасливi люди… Дарина пишалася своею родиною, красунею донькою, яка навчалася в унiверситетi. У минулому два роки заробiтчанських поневiрянь в Італii заради майбутнього сiм’i. Роботи Дарина не цуралася нiякоi – i ось тепер повертаеться… Та чому в гостинцi, солодких великоднiх iталiйських «голубах», iй вчуваеться гiркота? Через побачене вдома, через спогади, що не дають спати? Чи через маленьке життя десь пiд ii серцем?…

Леся Олендiй

Гнiздо горлицi

Щастя, а де ти живеш? Горлицi, скажiте!

Вiвцi у полi пасеш? Голуби, звiстiте![1 - Переклад зi староукраiнськоi Валерiя Шевчука.]

    Григорiй Сковорода

Зустрiч

«За кiлька хвилин ми запропонуемо вам гарячi й холоднi напоi…» Голос у мiкрофонi обiрвав ii думки. Вона трiшки зголоднiла i iй про це нагадали. Через п’ять хвилин стюардеса вкочуе у салон високого металевого возика, повiльно рухаючись з ним уперед. Дарина висовуе голову в прохiд, зазираючи, що пропонують. Стюардес двi. Одна наливае пасажирам чай i каву. Друга подае маленькi пляшечки з водою, чипси, шоколаднi батончики. Оплачуваний сервiс у евро або в гривнях.

Шарудять паперовi обгортки. Але нiщо з лiтакового перекусу не викликае в Дарини апетиту. «Пирогiв зi шкварками та смаженою цибулею i… горня козячого молока? – О, так!» – запитуе себе i собi ж вiдповiдае, ковтаючи слину. Чекати на такий-таку обiд-вечерю залишилося вже зовсiм недовго. Щонайбiльше до завтра. Але це вже нiщо. А щоб заморити хробака голоду, намацуе на колiнах маленьку торбинку. Розщiпае замочок i, не зазираючи всередину, навгад витягуе звiдти три шоколадних яйця вполовину меншого розмiру за перепелинi. Розгортае позолотки i задоволено iсть.

Лiтак легко пливе по небу, розрiзаючи металевими крилами блакитно-бiлоснiжний простiр. Дарина роздивляеться в iлюмiнатор небеснi полонини, подекуди схожi на вкритi снiговою периною пiдгiр’я рiдних Карпат.

Заколисана монотонним похитуванням металевого птаха, задрiмала. Приснилися iй звивиста Виженка й бурхливий Черемош. Іде вона берегом знайомих з дитинства рiчок i очей не може вiдвести вiд стрiмкоi течii кришталево-прозорих вод. Вбирае зором i слухом краевиди й шум Виженецьких водоспадiв.

«За кiлька хвилин наш лiтак перетне небесний простiр Украiни», – голос пiлота миттево висмикуе ii з видiнь. Одразу ж забувае про сон. Батькiвщина. Розхвилювалася. Очi зволожилися вiд надмiру почуттiв. Невiдомо звiдки виринае передчуття чогось важливого, що вiдбувалося без неi у життi ii найрiднiших. Аби тiльки усi живi-здоровi, а що вiдвикли одне вiд одного… якось дiйдуть ладу. Якось? Мусять поладнати, повиннi порозумiтися, бо тiльки думки про них i любов до них тримали i допомагали iй на чужiй землi.

Лiтак пiшов на зниження, повiльно опускаючись помiж хмарами. Перед очима замерехтiли спершу зеленi поля i схожi на вигини трикутного шоколадного торта гiрськi вершини. Згодом – дахiвки багатоповерхiвок, стрiчки дорiг. І ось лiтак вже торкнувся посадковоi смуги й помчав у бiк аеропорту. «Залишайтеся на мiсцях! Не розстiбайте ременiв безпеки i не вмикайте мобiльних телефонiв до повноi зупинки…»

Коли сталевий птах спинився, пасажири миттево зiскочили кожен зi свого мiсця. Жiнки, чоловiки з дiтьми щiльно заповнили увесь салонний простiр до виходу, поспiшаючи на зустрiч з рiдними. Молодi серед них майже немае – не бiльше п’яти осiб. Дарина помiтила двох жiнок свого вiку, якi прилетiли на Батькiвщину в супроводi iталiйцiв. Один з них тримае на руках однорiчного хлопчика. Задивляеться на iталiйця з дитиною.

* * *

Першими прибулих на Батькiвщину через власнi щупальця перепускають працiвники паспортного i митного контролю аеропорту. Перевiрку паспорта проходить безпроблемно. Митний контроль змушуе ii добряче понервувати. Даринину валiзу вiдставляють зi стрiчки. Митник суворим голосом наказуе пройти з ним у спецiальну кiмнату. Далi вимагае вiдкрити валiзу.

– Що то там у вас за коробка всерединi? – запитуе строго.

– Коломба… iталiйська паска…

– Паска, кажете… Витягуемо все i показуемо. Звiдки я знаю, що ви везете. Кажете «паска», а може бути неоподаткована електротехнiка. Або й наркотики.

Вiн знущаеться чи це таке персональне для неi «Ласкаво просимо в Украiну!»? Жiнка покiрно виставляе на стiл вмiст валiзи. З-пiд власного вбрання i подарункiв для рiдних витягуе скупленi по сконто[2 - Sconto – знижка (iтал.).] в супермаркетi спагетi, упаковку з кiлькох баночок тунця, сир Grana Padano, оливкову олiю extravergine, двi пляшки червоного вина Grignolino d’Asti, упаковку з двох пачок кави Lavazza Oro, двi стограмовi упаковки prosсiutto crudo, коробку з коломбою, прозорi упакування iз загорнутими в рiзноколiрнi позолотки маленькими шоколадними яйцями всерединi.

– Так… Для кого везете? – доскiпуеться митник.

– Для власноi сiм’i. І продукти, i подарунки, – вiдповiдае щиро. З перевозом багажу iй боятися нiчого – усе в нормi, дозволенiй авiаперельотами. Добре, що ii

попередили, як iз митниками розмовляти. – …тут лише гостинцi… додому.

Суворий працiвник митного контролю, недбало поперекидавши на столi ii речi, а далi допитуе:

– Валюту ввозите?

– Небагато…

– Небагато – це не вiдповiдь. Складайте все назад i показуйте паспорт. Скiльки були в Італii? – Вимогливо простягае руку до Дарини.

– Два роки… Трохи бiльше… – Жiнка похапцем вкладае всередину документа стоеврову купюру. У головi пролiтае думка: «Аби тiльки на цьому й скiнчилося». Передае митниковi. Серце несамовито калатае в грудях, готове розiрвати iх i вискочити звiдти назовнi. На чолi проступають холоднi краплини поту.

Вiн недбало гортае сторiнки паспорта, зауважуе грошi, мовчки ховае iх у кишеню. Пiсля недовгоi паузи, що видалася iй нескiнченною, митник повертае документ. Його губи розтягуються в усмiшцi.

– Вiтаемо в Украiнi!

Хух! Пронесло! Дарина нечутно, полегшенно зiтхае, застiбае валiзу й виходить у хол аеропорту. Прибулих з нею жiнок зустрiчають чоловiки й дiти. Марiя, яка сидiла поруч у лiтаку, зi сльозами на очах стискае в обiймах шестирiчного хлопчика. Отак виростають сини й доньки без материнськоi любовi. Поруч iз хлопчиком нiяково усмiхаеться п’ятдесятирiчний чоловiк. Уже як i нерiдний почуваеться. Марiя зiзналася Даринi: чотири роки з сiм’ею не бачилася. З iншого боку обiймаеться з рiднею друга ii сусiдка по перельоту, шiстдесятирiчна Катерина. Катерину зустрiчають донька з зятем i однорiчною онукою у вiзочку. Дарина ковзае поглядом по головах людей, що товпляться довкруж неi, сподiваючись вiднайти помiж ними рiдне обличчя. Немае. Може, вона просто не бачить – тiшить себе надiею. А ii можуть i не впiзнати, бо ззовнi змiнилася. Модно вбрана: у червоний плащ, синi джинси, димчастого кольору мешти на зав’язку на товстiй пiдошвi. Волосся обстрижене, а для приховування сивини пофарбоване у темно-каштанове, на головi – окуляри вiд сонця. І схудла кiлограмiв на п’ять, що на ii й ранiше не надто вгодованiй фiгурi добряче помiтно. Особливо Даринина худоба вiдбилася на запалих щоках. Вiд схожостi з нею колишньою хiба очi залишилися. Та й то тiльки iхнi колiр i форма. У поглядi на постiйно поселилася тiнь пережитого.

«Але ж i не дзвонить нiхто», – подумала. І сама себе одразу ж остудила: на iталiйський номер iй не дзвонитимуть. Із маленькоi, перевiшеноi через плече торбинки дiстае дорогий телефон. Конвертик iз повiдомленнями показуе два непрочитаних. Здивовано вiдкривае. Італiйський мобiльний оператор Wind вiтае в Украiнi й повiдомляе про вартiсть дзвiнкiв та есемес на територii ii Батькiвщини. Нiби вона на це зважатиме! Скiльки б не коштувало, дзвонитиме однаково. Їi украiнський номер через некористування давно недiйсний. А iталiйський перед вiд’iздом на тридцять евро поповнила.

Набирае номер. Слуховi перетинки розривають довгi й нуднi, як завивання вiтру в трубах, гудки. Слухае iх доти, доки самi не обриваються. Набирае вдруге. Втрете. Те ж саме. У серце вповзае тривога – чи чого не сталося: не зустрiчае, на дзвiнки не вiдповiдае. Неслухняними ногами прямуе до виходу. Тонованi дверi роз’iжджаються, випускаючи ii назовнi. Сонце яскраво б’е у вiчi, пташиний щебет вiтае Даринине прибуття на буковинську землю. Вiд аеропорту вiд’iздять автiвки з прибулими, якими рiднi везуть iх додому. Тягнучи за собою валiзу, жiнка неспiшно йде до автобусноi зупинки «Аеропорт». Не вистачае кiлькох крокiв, аби встигнути на автобус, що поперед ii очi вiд’iжджае до центру мiста. Двадцять хвилин чекае наступного.

Дорогою до унiверситетського гуртожитку, де на час навчання мешкае донька, роздивляеться мiськi квартали за вiкном автобуса i вслухаеться в мелодiю украiнських слiв у перемовляннi помiж пасажирами. Рiдна мова приемною хвилею закочуеться iй у вуха.

* * *

Крутi гвинтовi сходи ведуть на третiй поверх гуртожитку. Назустрiч Даринi вниз збiгае зграйка студентiв. Уважно вдивляеться в iхнi обличчя, шукаючи помiж них доньчине. Заходить у коридор, прямуючи до кiмнати в його кiнцi. Жiнку знову минають студенти. Тiеi, кого шукають ii очi, помiж них немае. Пiдходить до дверей. Бере за ручку. Вiдчинено. Заходить усередину. У горлi пересохло вiд хвилювання.

– Мирославо! Миросю! – кличе з порога. Слова розчиняються у тишi. Їй нiхто не вiдповiдае. Швидко перебiгае очима по кiмнатi з трьома лiжками. На одному з них обличчям до стiни у позi зародка лежить ii донька. Придивляеться – дихае. – Миросю! – Втiхою тремтить Даринин голос.

За вiкном шумить студентськими голосами гуртожитське подвiр’я, а в кiмнатi пануе спокiй. Може, спить?

– Миросю! – Дарина тихо пiдходить. Сiдае поруч на лiжко. Торкаеться дiвочого плеча. Зауважуе розплющенi доньчинi очi. Кладе руку на ii густе волосся. – Ти сама… Іншi порозходилися? Спала? Я тебе збудила? Миросю… – Бачить, що донька байдужим поглядом дивиться у стiну перед себе. – Я тобi дзвонила, ти не вiдповiдала. Визирала тебе, визирала. Але ти мене й не зустрiла…

– Як же ж довго ти iхала, мамо… – надломленим голосом iз нотками розпачу, не обертаючись, вiдповiдае Ми

ослава.

Дарина вiдчувае, як кров гарячою хвилею вдаряе iй у мозок – заслужила. Заслужила на докори через свою тривалу вiдсутнiсть вдома. Через вiдсутнiсть у доньчиному життi. Хiба ж по телефону у клопотах i турботах розрадиш? Не розрадиш. Не пригорнеш. Проковтнувши гiрке почуття провини, аби бодай якось виправдатись, удавано радiсно влаштовуе метушню.

– Чого ж це я тут розсiлася й нi про що розбалакалася?! Я ж тобi подарунки привезла! Ти як тiльки-но побачиш, одразу примiряти захочеш. Еге ж! – Бiжить до валiзи, вiдкривае. Дiстае звiдти елегантну червоно-кремову сукню з химерним вiзерунком i вишуканi червонi туфлi на пiдборах. – Ось… дивися, яка сукня гарна! Ану, мерщiй вставай, мiряй! І туфлi диви-но якi! Давай, давай, вставай швиденько. Примiряй! Подивимося, чи я з розмiром вгадала.

Дарина пiдходить до дзеркала, прикладае сукню до себе: статура у жiнки тонка, i вона б також, може, в обновку влiзла. І гарно б виглядала. Тiльки куди у ii вiцi в рiдному селi в такий строкатий наряд вибиратися? Старi односельчанки засмiють, мовляв, геть з глузду з’iхала, у дiвку бавиться. За спиною ще й обiзвуть. Не Італiя ж! Це там вона вiдчувае себе молодичкою, а тут, в Украiнi, жiнкою, яка все найкраще у своему життi вже прожила. Все, що iй залишаеться, – доньцi допомагати.

– Ех… менi б твоi роки, ото б я ще в такому вбраннi пошпацерувала…

Замiсть схвалення й радiсноi вiдповiдi чуе Миросине шморгання носом. Придивляеться уважнiше у дзеркальне вiдображення: донька ледь чутно ковтае сльози. Материнське серце стискаеться. Вiдходить вiд дзеркала. Сукню кидае на стiлець бiля столу. Сiдае на лiжко поруч з Мирославою. Донька також сiдае, мовчки мiцно обiймаючи маму.

– Закохалася, а вiн на тебе й не дивиться? – висловлюе припущення Дарина. – Та то пусте! Через таке й побиватися не слiд. Ти у мене он яка красуня довгокоса… твое тебе знайде. А закоханiсть – почуття тимчасове. Без взаемностi швидко гасне. – Вона впевнена: говорить саме те, що потрiбно.

Зовсiм неочiкувано для неi Мирослава захлинаеться в риданнях. Дарину огортають тяжкi здогадки – вiрогiдно, ii дитинi збаламутили голову. Жiнцi бракне повiтря. Слова застрягають у горлi. Ковтае слину й заледве вичавлюе з себе:

– Хто вiн?

Мирослава горнеться до Дарини. Кладе iй голову на плече – як добре, що вона врештi приiхала. Кому, як не мамi, можна довiритися.

– …мам… мам… я… я вагiтна… Як тепер бути? Що робити?…

Дарина приголомшена. Вона зовсiм не очiкувала такого зiзнання. Впевнена, була б поруч, на Батькiвщинi, такого б з ii Миросею не трапилося. Невiдомо ще, хто батько дитини. Із Михасевоi причетностi питання «як бути?» i «що робити?» не повиннi виникати. Мiцнiше тулить до себе доньку. І врештi знаходить слова, що мали б заспокоiти.

– Ми щось придумаемо. Не плач… – Гладить Мирославине пишне волосся, що хвилями спадае на дiвочi плечi.

Врештi донька, приголублена й заспокоена маминими руками, перестае схлипувати.

– Мам… завтра вихiдний. Усi дiвчата по домах роз’iхалися. А я до батька… до батька не можу… боюся… не готова зараз безтурботнiсть зображати… на Великдень приiду. Добре? Залишишся зi мною до завтра? – не просить. Благае.

– З радiстю, Миросю! – Дарина, як у дитинствi, цiлуе доньку в потилицю. – А тепер швидко вставай i iдьмо в мiсто! Погуляемо. Повечеряемо, де смачно. Менi так пирогiв хочеться, аж на очi не бачу. Не можна допускати, аби гiркi думи нам мозок роз’iдали. Поки людина жива i в доброму здоров’i, немае такоi проблеми, яка б не пiддавалася вирiшенню. – Для iнших Дарина завжди i потрiбнi слова знаходила, i пiдтримати та заспокоiти вмiла. А як iз власним хвилюванням раду давати – не знала.

– Я зараз… – Мирося встае з лiжка, виходить з кiмнати до ванноi. Довго стоiть перед дзеркалом, роздивляючись наслiдки власних ридань – набряклi очi та пiдпухле вiд слiз обличчя. З вiдкрученого крана тече холодна вода. Набирае ii у складенi човником долонi й кiлька разiв вмиваеться. Зазирае у дзеркало. Обличчя вiдсвiжiло. Злегка поплескала себе долонями по щоках. Подивилася на власне вiдображення ближче. Тепер можна i в мiсто. Повертаеться в кiмнату. Тягнеться до косметички, пiдмальовуе вii, запудрюе пiдпухлiсть вiд слiз. Дарина подае Миросi куплену для неi легеньку кремового кольору коротеньку модну iталiйську курточку.

– Твоя! Ану, вберися!

Мирослава одягае куртку поверх сорочки.

– Дякую, мам! – Задоволено цiлуе Дарину.

Атмосфера вечiрнiх Чернiвцiв саме така, як iм треба, щоб розвiятися. Кiнець квiтня тiшить першим по-справжньому теплим весняним вечором. Сподiватися на таку ж погiднiсть завтра марне – температура повiтря в цьому мiсяцi змiнна, як настрiй вагiтноi жiнки.

Гомiн людських голосiв глушить власнi думки. Мирослава, цiлковито довiрившись Даринi, розповiдае про блакитноокого, на рiк вiд себе старшого, модника. З Андрiем познайомилася наприкiнцi минулого року на конкурсi «Мiс i мiстер унiверситет», куди обое прийшли як глядачi. Бiльше мiсяця юнак проявляв до неi увагу i симпатiю, домагаючись прихильностi. Скорист

вся святом закоханих. Важко не повiрити хлопцевi, який такого вечора приiжджае до тебе на авто, даруе троянду i везе розважатися у нiчний клуб. Задурив. І зник.

«Як усе прозаiчно банально, – думае Дарина. – Авто, троянда, клуб – примiтивний комплексний набiр, щоб остаточно зламати опiр не звиклоi до такоi уваги сiльськоi дiвчини, з якою хочеться переспати. Авто – не iнакше як подарована йому батьками зручнiсть, щоб улюблений син не мав проблем iз пересуванням. Троянда – приемний найдешевший подарунок до свята закоханих. Клуб…» Дарина переконана, що ii Мирося купилася не на весь цей дешевий фарс. Їi доньцi забракло уваги та любовi.

– Ти його прiзвище знаеш?

– Так… – Мирослава назвала Андрiеве прiзвище i розповiла все, що iй вiдомо про молодого чоловiка.

Дарина помовчала, зважуючи почуте.

– Надiя е. Знайдемо, – запевнила.

Сон в руку

В суботу зранку Мирослава збираеться у бiблiотеку. З гуртожитку Дарина виходить разом iз донькою. Далi рушають у рiзнi боки. Їде в мiську полiклiнiку. Давно не перевiрялася: плановий контроль задля певностi, що все з нею гаразд.

Пiд дверима гiнекологiчного кабiнету очiкують своеi черги двi жiнки. Одна зовсiм молоденька, чи й не Миросина однолiтка, друга – тридцятирiчна.

У молодшоi, наскiльки Дарина може визначити на око по тоненькiй статурi з випнутим животом, середина вагiтностi. «Так матусинi фiгури зберiгають синочки», – згадуе Дарина слова однокурсницi на свое зауваження, що ззаду ii вагiтнiсть видае лише широка хода. А стегна, якими вузькими були, такими й залишилися. Бо живiт уперед подався. Дарина, коли Миросею вагiтна ходила, вшир розлiзлася.

У тридцятирiчноi, по ii розпливчастiй безформнiй фiгурi, де талiя зi стегнами злилися в одне цiле, можна на двое гадати – вагiтна не вагiтна. Вiдповiдь на це запитання вона, ймовiрно, й бажае отримати. Зрештою, як i Дарина. У жiнки, якiй за сорок, всяке трапляеться: i рання менопауза, i пiзня вагiтнiсть. Будь-якi больовi вiдчуття й iншi прояви, що характеризують один зi станiв, у Дарини вiдсутнi. Може, вона й марно хвилюеться. Однак краще знати напевне. Пiдходить ii черга.

– Проходьте, – привiтно запрошуе лiкарка. Запитуе й записуе в карточку Дарининi iм’я й прiзвище. Не змiнюючи м’якостi голосових iнтонацiй, наказуе знiмати одяг й лягати на кушетку. Вдягае рукавички. Змащуе iй живiт. Проводить УЗД-огляд. Екран повернутий до Дарини боком, i вона нiчого на ньому не бачить. Погляд лiкарки зосереджено серйозний. Довгу мить медпрацiвник мовчить. І знову говорить-наказуе:

– Добре! Можете одягатися.

Дарина встае з кушетки. Вдягаеться. Лiкарка знiмае рукавички, викидае iх у смiтник. Мие руки. Сiдае за стiл i карлячкуватим почерком щось пише у ii карточцi. Пропонуе Даринi сiсти навпроти. Усмiхаеться:

– Маю для вас гарну новину. Ви – вагiтнi…

«…вагiтнi…» Усi звуки навколо вмить затихають: слова медпрацiвника долiтають до неi глухими ударами палицi об металеву огорожу. О, нi! Цiеi вагiтностi iй не треба! Мирося… вона… Мирося… iз Миросею вони залагодять. А iй нiяк не можна. Поки Дарина приголомшено мовчить, лiкарка веде далi:

– Термiн ще зовсiм невеликий. Вагiтнiсть – п’ять тижнiв. Наразi все йде добре: зародок формуеться без вiдхилень. Однак, як кажуть, береженого Бог береже. На цьому термiнi маете особливо берегтися вiд iнфекцiй. А зважаючи на те, що вагiтнiсть пiзня, зважаючи на ваш вiк, категорично забороняю нервувати. Важких банякiв, вiдер з водою не пiднiмати. Постарайтеся уникати всiлякоi важкоi роботи. Бережiть себе. Вiдпочивайте. Вiдпочивати треба багато. Гуляйте. А при будь-яких пiдозрiлих проявах i ускладненнях одразу ж до мене. Сподiваюся, ви мене добре зрозумiли? – Подае Даринi ii карточку.

Трохи оговтавшись вiд новини, плутаючись у словах, майже шепоче:

– Я не можу… цю дитину… не можу ii народжувати. У мене робота… тяжка… в Італii… треба iхати. А якби менi… аборт? – І вже впевненiше: – Можна менi аборт? У мене грошi е… скiльки треба…

Усмiшка миттево зникае з вуст лiкарки. Обличчя хмурнiе.

– Бог вам послав дитинку, а ви… але не я вам суддя. Думайте i вирiшуйте.

Дарина виходить iз жiночого кабiнету. Швидко прямуе на тролейбус – iде на автовокзал, до мiських камер схову. Забирае звiдти валiзу. Йде на автобус, який повезе ii додому.

* * *

Споглядаючи iз вiкна населенi пункти, що змiнюють один одного за вiкном, картинки гiрських краевидiв, несподiвано згадуе сон у лiтаку. Так ось до чого iй приснилися Черемош i iхня рiчка Виженка – вагiтнiсть, про яку тодi ще не знала. Термiн невеликий. На п’ятому тижнi воно ще й на дитя не схоже. Пуголовок. Може, й викидень статися, що i вiд вбивства новозародженого життя ii вбереже, i сiм’ю вiд руйнування захистить. Або й по-iншому якось обставини повернуть. Рiшення про аборт вирiшуе вiдкласти: побачить, як усе складатиметься.

Старий автобус пiд’iжджае до придорожньоi каплички. Зупиняеться. Дарина виходить, витягаючи за собою валiзу. Автобус, попихтiвши, як дiдуган бiля молодички, рушае далi. Жiнка роззираеться навколо.

найомi мiсця. Люба серцю й очам Буковинська Гуцульщина. Рiдна Виженка. Гiрське село оповите сизою барвою холодного весняного дня. Гiлля дерев ще голi. Глибоко вдихае на повнi груди кришталево чисте карпатське повiтря. Карпати, як окрема держава, iз власним, повторюваним iз поколiння в поколiння, стилем життя. Вiвцi та кози – його незмiнний атрибут. Чорнi, бiлi й сiрi створiння випасаються майже при дорозi, за огорожею, позаду мурованоi скульптури бика, з морди якого тече цiлюща джерельна вода. На ii металевому кiнцi пiдвiшене старе металеве горнятко. Дарина пiдходить до скульптури, мочить руки у м’якiй студенiй водi, вмивае обличчя. Набирае воду в долонi. П’е. Знову набирае. По цю воду в iхне село iдуть i йдуть мешканцi усiх поблизьких сiл i мiст. І не тiльки. І з вiддалених регiонiв Украiни по неi з бiдонами прибувають. Вода з виженського джерела i слабкий зiр вiдновити допомагае, i хворi шлунок iз печiнкою лiкуе. Бабуся Даринi розповiдала, що воду з цього джерела ще турки i австрiйськi вояки пили. Старенька з приемнiстю поринала в спогади австро-угорських часiв Виженки, у якi iй пощастило жити. Їхне невеличке мiстечко вiдвiдували численнi любителi лещетарського спорту. Слава про мiсцевий гiрськолижний курорт розносилася не лише в найближчих околицях, а по всiй колишнiй iмперii. Про тi роки в сучаснiй Виженцi донинi нагадують кiлька курортних вiлл. Вiдтодi й популярна говiрка збереглася, що в кiлькох словах вiддзеркалюе унiкальну красу iхньоi гiрськоi землi: для своеi вiдпустки на Землi Господь Бог обрав би Буковину.

Центральною вулицею сучасноi Виженки туристичний шлях веде до перевалу Нiмчич. На Нiмчич i Леся Украiнка колись ходила. «Іде менi на стрiчу ставна жiнка з високим вiдкритим чолом, здалеку видно, що не з наших, гiрських, вона. Дуже вже панська. Задивилася я на неi. Трохи часу потому пройшло, коли одного разу в газетi ii портрет уздрiла. А пiд ним – ii вiршi. Тодi й довiдалася, що з великою украiнською поетесою я у нашому селi перестрiчалася», – сповнена гордостi, що мала в своему життi таку важливу зустрiч, згадувала бабуся.

Знайомою дорогою, у напрямку невеликого водоспаду на рiчцi Виженцi, Дарина прямуе в село. Мекають вiвцi, бекають кози. Гiрське повiтря проникае у ii легенi. Мозок дурманить приспане на чужинi усвiдомлення власноi дотичностi й належностi до нащадкiв найдавнiшого карпатського племенi уличiв. Гуцулка. У нiй вiд дiдiв-прадiдiв тече гуцульська кров.

Назустрiч Даринi простуе вiсiмдесятилiтня бабуся Марiя з вовною – будуть новi лiжники або ковдри.

– Слава Ісу, дай вам Бог доброго здоров’я, панi Марiе! – вiтае ii Дарина.

– Навiки слава! Най Бог помагае! – усмiхаючись, вiдгукуеться старенька. Ненадовго спиняеться й неспiшно прямуе далi своею дорогою.

Дарина наближаеться до хисткого пiдвiсного мiсточка над рiчкою Виженкою. Обережно затягуе на нього валiзу. Збоку баба Анна вантажить штучнi квiти на пiдвiсний вiзок, що доправляе iх на другий берег. Вона придивляеться до Дарини своiм слабким зором. Впiзнае.

– Слава Ісу… – вiтаеться. – Бачу, ви там геть iталiйкою стали! – Прискiпливо озирае ii з голови до нiг. – У вiдпустку приiхали? Надовго?

Дарина привiтно кивае у вiдповiдь.

– Навiки слава! Як Бог дасть… – Повiльно ступае нестiйким мiстком, переходячи на другий бiк.

У той же ж час баба Анна вiдправляе наповнений вiзок i вiн, паралельно Дарининим крокам, котиться тросами через рiчку.

– Добрий день! – голосно вiтае Дарину темноокий молодий шатен, внук Анни. Вiн на тому березi крутить трос, приймаючи вiзок зi штучними квiтами. – З приiздом вас!

– Доброго дня, Михасю! Дякую! – вiдповiдае Дарина.

Неподалiк на березi деренчить заведений мотоблок. Вiд нього неквапно вiдходить мiцний широкоплечий чоловiк. Вiн забирае у Михася ящик зi штучними квiтами й гiрляндами, який той витягае з вiзка. Кладе ящик у кузов мотоблока. Повертае голову у бiк жiнки з валiзою. Уважно ii роздивляеться.

– Дарко… Ото несподiванка! – вигукуе здивовано-захоплено. – А я дивлюся, хто б то мiг бути? Може, Галя моя приiхала, думаю, чи ти, Дарино? Як вона? Скiльки вже часу там, а нiяк додому не вибереться. – Про дружину запитуе.

– Дай Боже щастя, Юрку! – вiдгукуеться на його звертання Дарина. Зупиняеться. – Галя твоя… Працюе тяжко… Роботу таку мае… залишити не може. Але за тебе не забувае. Вiтання тобi велике передае. Та й передачу я для тебе од неi привезла. Зайдеш до нас пiзнiше.

– Зайду, зайду! – втiшено обiцяе Юрко.

Дарина робить крок рухатися далi, як пiсля Юрка i син його запитанням ii спиняе.

– Тiтко Дарино, а Мирося приiхала? – цiкавиться Михась, напружено вдивляючись у Дарину.

– Мирося вчиться, Михасю. На свята приiде…

Іззаду пiдходить баба Анна i також до розмови долучаеться.

– А Митро ваш газдою ого-го яким великим зробився. Таку будову на все село затiяв. Нiхто такоi нiколи не бачив.

Баба Анна наближаеться до мотоблока. Юрко забирае вiд Михася i ставить на нього останнiй ящик з квiтами. Пiдсаджуе маму.

– Ага! На твоi еври, – розсмiявся. – І ми

з Михасем там пiдробляемо. Та що розповiдати?! За кiлька хвилин сама все на своi очi побачиш…

Михась минае Дарину, i сiдае спереду на мотоблок.

– Дарко, може, тебе додому пiдвезти? Сiдай! – Юрко щиро пропонуе iй мiсце на заставленому квiтами кузовi.

Вона дивиться на мотоблок i розумiе, що насправдi тулитися там нiде.

– Та я так… Пiшки пройдуся. Тут близенько. А ви собi iдьте.

– Як знаеш… То побачимося! – крикнув Юрко i поторохтiв своiм мотоблоком.

Дарина рушила вздовж дороги. Рiдну стару садибу на пiдгiрку здалеку зауважила. Лише вiд ii вигляду серце зрадiло заплигало. Квапливо, наскiльки iй вдавалося рухатися вгору, тягнучи за собою валiзу, попрямувала загородженою де-не-де поваленим дерев’яним плотом стежкою. Злегка захекавшись, перевела подих. Заледве стримуючи п’янке хвилювання вiд близькоi зустрiчi, пiдiйшла до порога. Потягнула за дверну ручку. Дверi не пiддалися – зачинено. Хвилювання миттево хробаком поповзло собi геть. Тiльки серце поволi вiдсапувалося як пiсля запального гуцульського танцю. У виступi над дверима за давньою звичкою намацала ключ, встромила у замок. Вiдчинила скрипучi дверi. Зайшла. Тiльки-но переступила порiг рiдноi хати, приголомшено завмерла. У нiздрi вдарив застояний запах квашених огiркiв. Повела поглядом навколо. Не впiзнала свого дому. Не таким залишала. Вiд колишнього створеного нею затишку й згадки розвiялися. Кругом безлад, створений побутуванням самотнього чоловiка. На пiдлозi, бiля дверей, що ведуть до кiмнати, прилаштовано ящик iз порожнiми пляшками з-пiд пива й горiлки. Порожнi пляшки – головна окраса усього кухонного простору, вони скрiзь: у ящику, на столi, на холодильнику. Вони – безмовнi свiдки того, як господар оселi нудьгу свою сердечну заливае. Посерединi столу залишено недоiдений засохлий шматок хлiба iз засохлим маслом на ньому. Поруч стоять вiдкрита дволiтрова банка iз засоленими огiрками, порожня пляшка з-пiд горiлки, немитий посуд, бруднi порожнi слоiки з-пiд закруток. На краю столу недбало кинуто брудний зiжмаканий кухонний рушник. На лавi поруч зi столом височить неприбрана зiбгана постiль. Неважко здогадатися, що ii звiдси й не збирають. Бо ця купа брудного ганчiр’я давно й на постiль не схожа.

Дарина кривиться – вiд такого бруду давно вiдвикла. Як ii чоловiк без неi господарюе – вона щойно побачила. А де ж вiн сам запропастився? Витягае з сумочки стiльниковий телефон. Набирае номер. Йдуть довгi гудки й одночасно десь на диванi, пiд безформно збитою в одну цiлiсть постiллю, деренчить iнша мобiлка. Перетрухнувши ковдру, знаходить телефон чоловiка. І як знати, де вiн, якщо единий можливий засiб зв’язку з собою залишив удома. Нахиляеться й вiдкривае валiзу. Витягуе з неi привезенi iталiйськi продукти: якi в холодильник, а якi – в кухонну тумбочку складае. Коли у валiзi залишаеться тiльки одяг, затягуе ii в кiмнату. Знiмае плащ. Повертаеться на кухню. Автоматичним рухом змахуе рукою зi стола крихти, складае на купку бруднi тарiлки, окремо – горнятка, ложки й виделки. Гору немитого тарiлля вiдносить до мийки. Повертае цiй бруднющiй купi ii первiсну бiлизн? i чистоту. Приносить з кiмнати випраний кухонний рушник. Витирае вимитий посуд i столове начиння. Ложки з виделками кладе в шухляду, тарiлки i горнятка ставить у тумбочку над умивальником. В кутку знаходить вiник. Замiтае з пiдлоги крихти хлiба, кавалки огiркiв, що не потрапили до чоловiкового рота, принесену зi взуттям землю. Збирае з лави брудну постiль, застеляе ii лiжником i ковдрою. Кладе двi подушки. Не встигла приiхати, а вже наробилася i натомилася. Але на кухнi трохи розвиднiлося. Й оселя знову гуцульського духу набула. На прибитiй на стiнi поличцi Даринин зiр чiпляеться за давнi гуцульськi керамiчнi горщик i глечик – символи сiмейного добробуту i щастя. Люди охоче вiрять у рiзну символiку, часто забуваючи, що без власноi працi й докладених старань i символи не дiятимуть.

Визирае у вiкно в надii побачити Дмитра, який стежкою наближаеться до рiдноi оселi. Але чоловiк не лише не наближаеться. Його постать i на горизонтi не маячить. Неподалiк бiля лiсу, з iншого вiкна виднiеться розхвалена бабою Анною та Юрком iхня нова садиба. Те, що Даринi вдаеться здалеку побачити, виглядае привабливо. Але зблизька оглядати новобудову сама не пiде. Дмитра дочекаеться: вiн iй усе i розкаже, i покаже, i пояснить, чого не зрозумiе. Сподiваеться, вiн i воду туди вже провiв, i санвузол зробив. Пригадала, як чоловiк ii колись столярством захоплювався й подумала, що стiл i стiльчики власноруч для нового будинку вiн, якщо ще не зробив, то точно зробить. Вiн хоча цiй справi професiйно не навчався, однак вмiннями надiлений. Дарина згадала давнiй добрий час: iхне перше сiмейне лiжко, змайстроване Дмитровими руками, маленькi столик i стiльчик до першого дня народження доньки. За вчорашнiм днем не ганялася, проте вiд приемних спогадiв очi жiнки зволожiли. Жили скромно. Не в достатках купалися, а в тихому сiмейному щастi.

Дарина сiдае за стiл i довго дивиться на вишитий маминими руками, iз зображенням

ари гуцулiв й смереками настiнний рушничок, що висить на гвiздочку бiля вiкна. Вiд осiлих на ньому порохiв вiн iз предмета домашнього декору став геть схожий на брудну ганчiрку. Видно, пiд час ii вiдсутностi вдома Мирося цiлковито збайдужiла до батькiвськоi хати – як раз на рiк лад у нiй наводила, то й добре. Нечистими постiллю й рушниками хатнiй «порядок», мабуть, не обмежуеться. Перед святом Дарина матиме що прати й вичищати.

У лiвому верхньому кутку вiкна, пiд подувами вiтру з квартирки, легенько похитуеться майстерно зiтканий килимок з павутини. У ньому повисла муха. Навколо неi то вправо, то влiво снуе павук. Дарина не з тих, хто боiться цих створiнь. І вони iй не заважають. Мирно з ними спiвiснуе: павутину акуратно прибирае, павука залишае жити. Але зараз ii увагу привернув не павук, а муха в павутиннi. Павутина – пастка, муха – жертва обставин. Як вiддзеркалення ii власноi ситуацii. Вона також – жертва обставин, у якi ii закинуло життя. Муха зi своеi пастки вже не вибереться. А вона зi своеi? Вона зi своеi повинна вибратися, ii пастка – не смертельна. Навiть, здавалося б, у найбезвихiднiшiй ситуацii приходить вiдповiдний час i рiшення вiдшукуеться. Наближаючи цей момент, важливо не перетворюватися на полонянку вiдчаю.

Небо за вiкном все дужче затягуеться паскудною сiрою пеленою – погода мiнятиметься. Дивиться, як у далинi вiтер колише гiлля дерев. На неi накочуеться втома. Хатню тишу порушуе лише цокання годинника. В очiкуваннi чоловiка Дарина ще якийсь час намагаеться боротися з дрiмотою. Свинцевi хмари вихлюпуються на землю дощовою зливою. Жiнка кладе голову на руки, очi самi заплющуються. Поринае у сон при столi. Чуе, як знадвору в шибки гамiрно б’ють краплини. Їхнi удари посилюються i вони вже злiсно тарабанять по стiнах i даху. Разом iз холодним гiрським повiтрям проникають через розчинену квартирку й мокрими плямами осiдають на пiдвiконнi.

Баданте

Щойно Дарина зiйшла з украiнського буса, який привiз ii в цю чужу краiну, як шум i метушня великого мiста впали на голову жiнки, лякаючи невiдомiстю чужини. Так далеко з дому вибралася вперше. На великiй площi припарковано безлiч бусiв схожих на той, яким вона приiхала. З украiнськими номерами, з рiзних областей Батькiвщини. Шумно i гамiрно. Водii дiловито беруть iз рук жiнок, якi до них пiдходять, великi торби, коробки. Ставлять на вагу. Визначають точнiсть вмiсту в кiлограмах. Жiнки дають iм грошi, водii трамбують отриманi передачi у вiдчиненi заднi дверi невеликих транспортних засобiв. В один навiть складений стiлець ввiпхнули. Дарина з цiкавiстю за усiм спостерiгае. У загальнiй метушнi на неi не зважае нiхто. Встигла оглянути жiнок, якi пiдходять i вiдходять вiд бусiв, й вiдмiтила для себе особливiсть вбрання зiталiйщених украiнок. Їi однолiтки з вигляду майже всi одягненi у джинси чи лосини. Старшi також, незалежно вiд зросту i маси тiла, або у джинсах, або у штанях класичного крою. Вона ще не з iхньоi зграi. На нiй проста, проте чиста одiж: чорнi прямi штани й турецька свiтла розстебнута куртка. Поверх фiолетового гольфа пов’язано бежеву хустинку. Волосся заколкою пiдiбрано у вiдстовбурчений хвiст. Бiля нiг Дарина поставила велику спортивну торбу, у якiй помiж вбранням i взуттям надiйно примостила i три пiвлiтрових банки: одна – з варенням, двi – з домашнiми салатовими закрутками. Як казала колись ii бабуся: «Маеш у торбi, з’iж на горбi». Вона ще не знае, яке побутування на неi чекае, а з закрутками навiть у найгiршiй ситуацii зовсiм голодною не почуватиметься. При потребi i без хлiба зможе iсти. Прислухаеться, як усерединi народжуеться i холодною хвилею розростаеться тривога. У головi метушаться думки. Жiнки проходять повз Дарину, не звертаючи на неi жодноi уваги.

Чуже незнайоме мiсто шумить активним життевим ритмом. Італiя. Загадкова краiна, де задля допомоги власним родинам працюють украiнськi жiнки. Буси вiд’iжджають, жiнки також або вiд’iжджають у бусах, або розходяться. Стоянка поволi порожнiе. Врештi Дарина залишаеться одна-однiсiнька на всю площу. Їi нiхто не зустрiчае. І де ж ii подруга? Як же ж вона тут сама без грошей, без знання мови? В чужому мiстi. Куди йти? Що робити? А якщо за нею нiхто й не приiде, вона навiть не знае, до кого в такiй ситуацii звертатися по допомогу. Можливо, в украiнську церкву? Певна, украiнська церква у цьому великому мiстi повинна бути. Але де ii шукати? Як до неi дiстатися? Поки можна було у когось про це запитати, вона й не намагалася, переконана, що очiкуе недаремно. У момент зародження панiки, десь неподалiк, за спиною Дарини гучно лунае соковитий жiночий голос.

– Buon giorno![3 - Доброго дня! (iтал.)]

Здригаеться з несподiванки. Озираеться. До неi наближаеться модно вбрана незнайомка, у гарячо-жовтого кольору светрi-плащику без застiбок iз широкими напiврукавами й темно-синiй прямiй сукнi пiд ним. Через плече у неi перекинута маленька торбинка. Волосся жiнки модно пострижене й замiлiроване у два вiдтiнки рудого, а очi схованi пiд сонцезахисними окулярами. Дарина уважно приди

ляеться. Хто вона?

– Come stai?[4 - Як ти? (iтал.)] – все ще з вiддалi продовжуе з нею свiй монолог незнайомка.

Зацiпенiло дивиться на жiнку, котра, як здогадуеться, звертаеться до неi iталiйською. Якби ж вона розумiла, знала, що та говорить, про що ii запитуе, що вiд неi хоче.

Врештi-решт губи незнайомки розтягуються в усмiшцi й вона знiмае окуляри. Розкривши руки для обiймiв, пiдходить.

– Дарино!

Не зовсiм звiльнившись вiд перестраху, Дарина впiзнае у нiй свою давню подругу Галину. Полегшено видихае.

– Галю! Ох… Яка ти! Налякала мене, – зiзнаеться щиро.

Галина по-дружньому тепло обiймае Дарину, а та стоiть нерухомо, звiсивши руки вздовж тулуба, все ще не в змозi отямитися.

– А чого ти така перелякана? Не впiзнала? – Смiеться подруга.

– Не впiзнала! Ти… так змiнилася! На iталiйку стала схожа! – Дарина з легким усмiхом дивиться на подругу. Їй потрохи вiдлягае вiд серця: похвилювалася й понервувала, але Галя таки приiхала за нею.

– Думала, тебе тут саму покинули? – запитуе, не очiкуючи вiдповiдi. – Трафiко проклятий!

– Що? – Дарина знову не розумiе, що i про що говорить подруга.

– Коли машин на дорозi багато, в iталiйцiв це трафiко називаеться… Я вже й забула, як це украiнською?… – Тепер вона запитально дивиться на Дарину, сподiваючись вiд неi пiдказки й сама силкуючись згадати вiдповiдник у рiднiй мовi. – Згадала! Трафiко – затори. Так? Робочий час, затори на дорогах великi.

Галина не лише ззовнi, а й поведiнкою геть не схожа на ту, якою ii знала Дарина у часи проживання подруги на буковинськiй землi. Вона навiть розмовляе якось по-iншому. Незалежно вiд частого вживання iталiйських слiв. У голосових iнтонацiях подруги з’явилися неприхованi нотки безсумнiвноi впевненостi в собi. Може, тут по-iншому не виживеш.

– Ну… чого стала?! Ноги в руки i пiшли! Давай торбу! – скомандувала Галина. Першою нахилилася й схопила за одну ручку Даринину важку торбу. Коли вона взялася за другу ручку, подруга скерувала напрям iхнього руху у бiк чорного мiнiвена, бiля якого стоiть чоловiк. Дарина ледь встигае за Галиною, яка нiби тягне ii за собою. Помiтивши, що жiнки наближаються, власник автiвки вiдкривае багажник. Галина ставить туди Даринину торбу. Тим часом Дарина крадькома роздивляеться ззовнi непримiтного, середньоi статури сивоволосого з густою шевелюрою iталiйця в окулярах. Вбраний незнайомець у джинси й легеньку розстебнуту синьо-червону куртку, з-пiд якоi виднiеться чорна футболка. З вигляду чоловiковi рокiв п’ятдесят з хвостиком.

– Це хто? – здивовано шепоче до Галини, киваючи на iталiйця.

– Хто… хто… Друг… Джанi. – У нотках ii голосу вчуваеться вiдчуженiсть, у якiй читаеться холодний докiр, мовляв, а тобi не все одно? Якщо нi, то я докладно поясню, за що маеш бути йому вдячна. – Виклик, мiж iншим, вiн тобi зробив…

Галина вiдчиняе заднi дверi, пропускаючи всередину Дарину. Опiсля й сама сiдае поруч з нею. Джанi заводить двигун, i авто рушае з паркувального майданчика. Виiжджають на автостраду, пiрнаючи в тунель. Дарина поринае у вiдчуття незнайомого простору, що впевнено засмоктуе ii непiзнанною загадковiстю.

Із вiкна вiдкриваеться морський краевид. Генуя стане новим мiсцем роботи й тимчасового проживання на мапi Дарининого життя. На який перiод тимчасовим – обставини покажуть. Вона щойно сьогоднi приiхала, ще не ходила по Генуi власними ногами, не бачила його вулиць, храмiв, однак це мiсто вже поглинало ii своею новизною, непiзнанiстю й величиною простору. Італiйська Генуя пiсля украiнських Чернiвцiв – друге мiсто, в якому iй доводиться бувати в своему життi. Такий скупенький лiтопис ii поiздок i географiчних пiзнань.

– Як там мiй Юрко? – Витрушуе ii з кокону думок Галина.

– Слава Богу, все добре! Грошi твоi отримують. Вiтання тобi передавав. Переказував, щоб за них не хвилювалася i що твого приiзду чекае.

Галина миттево змiнюеться на обличчi й замiсть вiдповiдi похмуро кивае. Кiлька хвилин мовчить, про щось роздумуючи, й потому переводить розмову в iнше русло.

– Слухай, Дарино… таке от прохання до тебе: в Італii мене нi Галею, нi Галиною не називай, добре?

Дарина здивовано дивиться на подругу, поглядом запитуючи: а як до тебе звертатися?

– Тут всi мене кличуть Лiна, – уточнюе та.

Даринi цього пояснення виявилося достатньо: мабуть, iталiйцям так простiше. Тому Галина, щоб не заплутувати iх, вирiшила бути Лiною для всiх. Звiдки iй, щойно прилетiвши в Італiю, було знати, що gallina iталiйською означае курка, тому украiнки з iменем Галина змушенi переiнакшували своi iмена.

– Роботу я тобi вже знайшла, – тим часом продовжуе подруга. Й зацiкавлено уточнюе: – Робота дуже хороша. Не робота, а санаторiй! – І наступноi митi дружню доброзичливiсть змiнюе на дiловитiсть. – Якщо порахувати за виклик, за роботу, за все кругом-бiгом… – Витримуе паузу – …ти повинна менi п’ятсот евро заплатити.

Їй не почулося? Вона мае заплатити Галинi п’ятсот евро?! Нова реальнiсть камiнням сиплеться на голову Дарини. Оце так подруга! Де вона зараз цi грошi вiзьме, якщ

в гаманцi вiтер гуляе. Розгублено дивиться на невпiзнавано iталiзовану Галю.

– Чого клiпаеш?! Це ще по-божому, як для подруги, – безжалiсно продовжуе поливати ii холодним душем.

– Але ж… У мене немае… у мене немае таких грошей… i де я iх зараз вiзьму? – Ледве чуе власний голос. Їй здаеться, що тiло, напружившись, тремтить усiма нервовими закiнченнями.

У вiдповiдь Галина безжурно смiеться.

– А я що кажу – зараз грошi давай? Вiд тебе нiхто не вимагае платити негайно. Ти ж на роботу сюди приiхала. Заробиш, тодi й вiддаси.

Дарина знову вiдводить погляд до вiкна. Нервове напруження поволi спадае.

– Добре! – насилу витискае з себе. Усе вирiшить час. Настане день – заробить. Настане день – вiддасть. Однак не це ii збентежило найбiльше. Колись бабуся вчила улюблену онучку обережностi у стосунках з людьми. Казала, що нiхто не може знати, як проявить себе навiть, здавалося б, близька людина в ситуацii, у якiй ранiше нiколи не бувала.

Галина з маленьких рокiв – найкраща Даринина подружка. Ближчоi за неi поза сiм’ею не було. Коли Галя за Юрка замiж виходила, Дарина у неi др?жчила. Коли Михася свого народила, у пологовий iсти iй возила. Коли мама Галинина ii назавжди покинула, Дарина першою подрузi сльози втирала, до поховку готувати допомагала. Галинина мама на лiкуваннi карпатськими травами добре зналася, як здоров’я покращити людям пiдказувала. Вiд болячок рiзних рятувала. А собi, коли прийшов ii час, зарадити не змогла. Змiiний укус ще нестарiй i здоровiй жiнцi дочасно вiку вкоротив. Зi свекрухою своею, Анною, Галина погано ладила. Коли ii мама ще жила, Анна до невiстки з претензiями не чiплялася – боялася, аби сваха iй травами не нашкодила. Пiсля маминоi смертi непорозумiння мiж Галиною й свекрухою набули характеру постiйностi – двi господинi в одному дворi й на однiй кухнi вжитися нiяк не могли. Повсякчас одна другiй чимось не вступалася. У виiздi мiсцевих жiнок на заробiтки в Італiю Галина побачила для себе порятунок одночасно i вiд фiнансових негараздiв, i вiд конфлiктiв iз чоловiковою мамою. Дарина добре запам’ятала слова подруги перед вiд’iздом. «Як там буде – ще не знаю. Але, думаю, не пропаду. Повернуся, коли стара здохне. Тiльки ж ти, дивися, язик за зубами тримай. Я тобi, як найближчiй…» – взяла з Дарини обiтницю мовчання.

Що з Галиною тут сталося? Якi реалii так сильно змiнили ii за три роки проживання й роботи далеко вiд Батькiвщини? З вигляду й не скажеш, що iй в Італii погано ведеться. Але чому не встигла Дарина ще навколо роззирнутися добре, ще мiсця роботи не бачила, ще працювати не почала, а подруга iй, не зволiкаючи, рахунок виставила? Опустивши погляд на своi руки, Дарина похмуро мовчить. Мовчання затягнулося, й Галина, аби згладити напруження, що повисло в салонi авто, переводить ii увагу на красу мiських краевидiв за вiкном.

– Дивися, як гарно! Та ти тут ще й не таку красу побачиш. Мiсто – давне, iсторичне, з храмами старими…

Маленькою дiвчинкою Дарина годинами пропадала у старих вижницьких церквах, допитливо розглядаючи настiннi розписи з бiблiйними сценами, лики святих. Їi цiкавило, чому маля Ісус i Дiва Марiя на однотипних зображеннях мають рiзнi обличчя. Подорослiшавши, таким питанням бiльше не задавалася. Натомiсть iнтерес до старовини розширився за межi iсторичних храмiв.

У давнiй Генуi мае бути власне диво, архiтектурно не менш цiкаве за еклектичну чернiвецьку резиденцiю буковинського та далмацького митрополитiв.[5 - Сьогоднi колишня митрополича будiвля належить Чернiвецькому нацiональному унiверситету iменi Юрiя Федьковича.] З приголомшливою iсторiею. Чернiвецьку будiвлю зведено на «гарбуз горi» на будiвельному розчинi з додаванням падлини та курячих яець й за плануванням схожу на середньовiчний замок iз бароковим церемонiальним двором. А в архiтектурi буковинськоi будiвлi з домiнуючими рiзьбою й розписом геометричноi гуцульськоi орнаментики намiшано й вiзантiйський та романський стилi.

* * *

Через пiвгодини автомобiль iз Дариною i Галиною пiд’iжджае до багатоповерхового будинку. Жiнки пiдiймаються сходами до дверей пiд’iзду. Галя тисне на кнопочку домофона, звiдти лунае хриплуватий чоловiчий голос. Вона говорить до нього вже знайоме Даринi «Buon giorno!» i ще щось, чого та не розумiе. Клацае замок, Галина штовхае дверi пiд’iзду, й вони пiдiймаються на третiй поверх. Там, у розчинених дверях квартири, iх зустрiчае усмiхнений стрункий чорнявий iталiець такого ж вiку, як Галинин друг Джанi.

– Buongiorno! Sono Alessandro Treviso. Treviso e’ il mio cognome,[6 - Добрий день! Мене звати Алессандро Тревiзо. Тревiзо – мое прiзвище (iтал.).] – вiтаеться з ними, одразу ж представляючись.

Італiець проводить жiнок у простору свiтлу вiтальню. Проходячи за ним, Дарина зi здивуванням встигае зауважити, що ця квартира у звичайному мiському будинку, як i iхня нова садиба, складаеться з двох поверхiв.

В одному кутку вiтальноi кiмнати – камiн, в другому – торшер. Посерединi перед диваном стоiть маленький дерев’яний столик зi скляною поверхнею. На ньому ува

ний до iнтер’ерних дрiбничок Даринин погляд миттево виокремлюе чотирикутну тарiлку з дрiбними рiзнокольоровими камiнцями i великою свiчкою. На стiнi поперед очi староi жiнки, яка сидить у м’якому крiслi навпроти дивана, висить велика картина з зображенням молодоi мами у довгiй сукнi та капелюшку в оточеннi трьох малюкiв. Пальцями правоi руки елегантно i водночас просто вбрана сивоголова похилого вiку iталiйка стискуе тростину. Їi волосся акуратно вкладено волосина до волосини, нiби синьйора щойно вийшла з перукарнi. Холодним поглядом примружених очей вона пильно роздивляеться двох страньерок,[7 - Stranieri – iноземцi (iтал.).] яких привiв у помешкання ii син Алессандро. Одна стоiть спокiйно i з вигляду вiд iталiйки й не вiдрiзниш. Друга перелякана, схожа на gattino,[8 - Кошеня (iтал.)] що дивом вцiлiло, потрапивши пiд машину. Бiля ii нiг стоiть велика торба.

– Allora… Questa e’ la casa nostra. Adesso spiego un po’ come e’ sistemata: Le camere da letto e il mio studio si trovano di sopra. Il soggiorno, la da pranzo e la cucina sono qui. Dalla cucina si esce in gardino. Il gardino va pulito qualche volta. Io sono tornato a casa da poco. Non sono ancora abituato.[9 - Це наш дiм. На другому поверсi спальнi i мiй кабiнет. А тут – вiтальня, обiдня кiмната i кухня. З кухнi – вихiд у внутрiшне подвiр’я. У подвiр’i також час до часу треба буде поприбирати. Я сюди нещодавно повернувся… не обжився ще (iтал.).] – Італiець нервово розсмiявся. – Io come mamma non siamo abituati avere una donna di servizio, per? alla mamma adesso servirebbe qualcuno per poterla aiutare… Abbiamo pensato che sarrebe stata una buona idea.[10 - Ми з мамою не звикли мати прислугу, але мама вже потребуе помiчницю. І ми подумали, що це хороша iдея (iтал.).]

Стара iталiйка, байдуже ковзнувши поглядом по украiнських жiнках, холодно перебила сина:

– La tua e’ una buona idea. La donna di servizio, l’hai voluto te, non io.[11 - Це твоя хороша iдея. Економку захотiв ти, а не я (iтал.).]

Спираючись на тростину, стара встае з дивана. Лише тепер Дарина звертае увагу, як зi смаком вбрана ця струнка лiтня жiнка. Темно-синi класичного крою штани доповненi кольору морськоi хвилi блузою, поверх якоi вбрано темно-синiй светр. Італiйка повiльно обходить жiнок, особливо вимогливо роздивляючись Дарину. Пiд ii поглядом та бажала б обернутися черепахою, щоб вiд страху надiйно заховатися у власному панцирi.

– Come si chiama?[12 - Як ii звати? (iтал.)] – звертаеться синьйора невiдомо до кого, свердлячи Дарину своiми темними вуглинами-очима. По спинi жiнки тоненькими цiвками стiкае холодний пiт – яка ж складна для розумiння ця iталiйська мова. Поглядом просить допомоги в Галини. Подруга, вiдповiдаючи синьйорi, миттево змiнюе свою самовпевненiсть, з якою розмовляла з Дариною, на цiлковиту покiрнiсть iз мармеладними нотками в голосi.

– Si chiama Daryna, signora.[13 - Їi звати Дарина, синьйоро (iтал.).]

– Daryna… – повторюе за Галиною стара iталiйка, дивуючись з iменi, якого нiколи ранiше не чула.

А Даринина подруга, намагаючись випередити очевидне наступне запитання, поспiшае скласти iй протекцiю.

– Lei sa fare tutto![14 - Вона все вмiе! (iтал.)] – Галина дивиться на синьйору, очiкуючи вiд неi схвалення. Однак обличчя староi не освiтлюе жодна позитивна емоцiя чи бодай краплина зацiкавлення. – Pulire, cucinare, stirare, lavare…[15 - Прибирати, готувати, прасувати, прати… (iтал.).] – Наступнi слова, що на тлi всiх Дарининих вмiнь не мали б звучати як ii недолiк, видае на одному видиху. – Solo che non parla l’italiano. Per? lei imparer?… Presto.[16 - От тiльки iталiйською не говорить. Але вона навчиться… Швидко (iтал.).]

В очах синьйори миттево спалахуе вiдверте невдоволення й ще бiльше опускаються вниз кутики тонких губ. Вона демонстративно вiдвертаеться вiд украiнок, пронизуе крижаним поглядом сина й, накульгуючи, виходить з кiмнати.

– Molto presto,[17 - Дуже швидко (iтал.).] – випалюе iй навздогiн Галина, рятуючи ситуацiю. Вона, на вiдмiну вiд страшенно переляканоi й розгубленоi Дарини, добре вловила не виказаний словами з причини соцiальноi вищостi настрiй господинi помешкання: а чи не забралася б вона з мого дому з ii вмiннями туди, звiдки з’явилася.

Алессандро дивиться на жiнок i нiяково усмiхаеться – вiн маминi настроi знае добре i вiд власноi iдеi не вiдмовляеться.

– Va bene. Va bene. Mia mamma si chiama signora Vittoria,[18 - Добре. Добре. Моя мама називаеться синьйора Вiтторiя (iтал.).] – говорить вiн, дивлячись на Галину, розумiючи, що в даний момент вона – перекладач для порозумiння з тiею, яка усе вмiе робити, але жодного слова iталiйською сказати не знае. Потiм переводить погляд на Дарину.

– La Sua stanza si trova sopra. Se volete possiamo andare insieme. Gliela faccio vedere io…[19 - Їi кiмната нагорi. Якщо хочете, я пiду з вами й покажу… (iтал.)]

Алессандрове «якщо хочете» – всього лиш слова ввiчливостi в ситуацii, коли його супровiд не вияв бажання, а необхiднiсть для усiх. Вiн прямуе до виходу з вiтальнi, запро

уючи жiнок йти за ним. Високими сходами пiдiймаються вгору, потрапляючи у невеликий коридор. Синьйор Тревiзо вiдчиняе другi дверi, Даринi одразу ж, як майбутнiй мешканцi, простягае ключ i, не заходячи, залишае подруг самостiйно ознайомлюватися з кiмнатою. Дарина критично роздивляеться те, що Алессандро назвав кiмнатою i що насправдi бiльше схоже на комiрку. Тут у рiзних кутках нагромадженi пилосос, перевернутi старi стiльцi, валiзи, вбрання, картини, дзеркало, килим. Диван завалено коробками, покривалами, подушками. У помешканнi Тревiзо iй видiлили кiмнату, де зберiгаеться давно не використовуваний мотлох. Аби вiдразу знала свое мiсце у цiй сiм’i. Дарина безмовно озираеться по кiмнатi. Галина удавано радiсно падае на диван.

– О! Нормальний! Не прогинаеться! – Випробовуе на мiцнiсть канапу. – Ех, i пощастило ж тобi! Казала я, що тут справжнiй санаторiй! Та ще й з картинами. – Дотягуеться рукою до обрамленого морського пейзажу з самотнiм човном посерединi водноi гладiнi. – Знала б ти, де менi на початку довелося жити… У напiвпiдвальному примiщеннi на старому диванi перебивалася. Виглядав пристойно, а насправдi майже розсипався. Сiамським кiшкам господарiв краще велося, нiж менi. – Галина зробила паузу, однак настiльки коротку, аби Дарина не змогла нiчого прокоментувати, i продовжила: – Невелика настанова-порада тобi, як зжитися зi старою. Як кажуть, рецепт щастя у простотi. Ти головне частiше говори «сi, синьйоро». І не бiйся, що нiчого не розумiеш. Вiдповiдаеш «сi» – i робиш по-своему. Вона спершу нервуватиме, а потiм звикне. – Галя розкривае свою торбинку й витягуе звiдти пошарпану книжку, у якiй обкладинка вiддiлилася вiд сторiнок, а сам друкований текст схожий на давнiй музейний експонат. Простягае ii Даринi. – Тримай словник. Украiнсько-iталiйський. Подарунок за рахунок фiрми.

Дарина несмiливо бере словника. А подруга веде далi:

– Ще я по ньому вчилася. Результат сама бачиш. І ти вивчишся. – Дивиться на застиглу в скутiй позi Дарину. Пiдбадьорюе. – Ну… чого ти боiшся?! Не святi горшки лiплять. Не розкисай. Покажеш iм, яка ти завзята до роботи i як добре працюеш… І мову вчи! Вчи! Домашнiм працiвницям, якi розмовляють iталiйською, господарi платять бiльше. – Галина глянула на годинник. – Менi вже пора. – Подруга рвучко встае i говорить напiвпошепки: – І не розсиджуйся тут, давай, до роботи! Не на курорт приiхала. Побачимося! – По-дружньому пiдморгуе й виходить.

Дарина якийсь час сидить нерухомо – що ii чекае у цьому домi: стара iталiйка навiть видимостi привiтностi не зробила. Не знае, про що вони говорили тiею наразi загадковою для неi мовою, але синьйора чомусь виглядала невдоволеною. Хоча… настрiй людини залежить i вiд стану ii здоров’я. Може, стара сьогоднi погано почуваеться – тростину, на яку вона спираеться, точно не як аксесуар для пiдкреслення привабливостi власного образу використовуе. Або сон який поганий iй наснився. От вона й не в настроi. Так бувае. Дарина пам’ятае, якою усiм невдоволеною i буркотливою була пiд час хвороби ii добра i терпляча матуся. Коли у мами ще й слух погiршився, стала вередливим дитям. Бувало, коли Дарина нормальним голосом до неi зверталася, бiдкалася, що нiчого не чуе. Коли ж тоновi iнтонацii пiдвищувала – дратувалася, що донька на неi кричить. Нiяк мамi вгодити не вдавалося. З рiдною людиною, яку з перших днiв свого життя знала, порозумiння не знаходила. Що ж про чужу говорити? Та ще й iноземку. Тiльки-но в головi промайнуло нагадування про мову, якоi не знае, Дарину нервово пересмикнуло. Але вже наступноi митi на думку прийшли Галининi повчання i заспокiйлива думка про те, що жестами та iнтонацiями навiть мавпи помiж собою знаходять спiльну мову.

* * *

Позбирала з канапи зайвi покривала з подушками й позапихала iх у шафу. Спинилася, зустрiвшись iз власним вiдображенням у дзеркалi. Звiдти на неi дивляться ii розгубленi й переляканi очi. А серце скручуеться у спiралi болю вiд ще незвiданого, проте очевидного вiдчуття самотностi в цьому чужому iй домi.

З першого поверху будинку долинають голоси Алессандро й синьйори Вiтторii. Дарина прислухаеться. За пiдвищеними тонами здогадуеться, що син i мама сваряться. Нехай собi сваряться. Тiльки б вона пiд iхнi гарячi язики не потрапляла. Вони рiднi, спершу посваряться, потiм помиряться. Непорозумiння – одвiчнi гострi кути в стосунках мiж рiдними людьми, якi дiлять спiльний простiр. Дарина пiдходить до вiкна, вiдчиняе його. Кiмнату заповнюе щедре сонячне промiння. А разом з ним i звуки життя iталiйського мiста, що дзижчить чужомовними людськими голосами, гулом автiвок i мотоциклiв.

Скидае з себе дорожнiй одяг. Витягае з торби домашнi джинси i спортивний светр на замок. Через кiлька хвилин спускаеться сходами вниз. Проходить довгим коридором, роздивляючись будинок. На стiнах розвiшанi рiзнорозмiрнi та рiзносюжетнi картини. Пiд ними у мармуровому обрамленнi притулився туалетний столик з великим дзеркалом; на столику розставленi керамiчнi статуетки. Далi по всiй довжинi й висотi стiни прилаштовано полички з

книгами й журналами – велика приватна бiблiотека. Невпевнено заходить на кухню: у такому просторому кухонному примiщеннi ранiше не бувала. Тiльки в кiно бачила. Тут не тiльки двое, а й трое i навiть шестеро людей легко розiйдуться. І стеля заввишки не менше двох чи й двох iз половиною метрiв. У мийцi помiчае маленьке немите горнятко. Пiдходить, вiдкручуе кран i сполiскуе. Вiдчиняе дверцята шафки зверху, аби поставити його туди. На неi очiкуе несподiванка – замiсть посуду шафка наповнена безлiччю кольорових упаковок i баночок з iталiйськими написами. Дарининi очi загораються дитячою допитливiстю пiзнання невiдомого. Горнятко ставить поруч iз мийкою, миттево забуваючи про нього. Бере в руки кiлограмову картонно-металеву закриту упаковку кремово-коричневого кольору. Роздивляеться. На нiй зображено ложку. Знизуе плечима – спробуй здогадайся, що воно таке, коли вперше бачиш та ще й напису на коробцi прочитати не вмiеш. Може, крупа яка? Ставить на мiсце. Поруч увагу привертае уполовину менше картонне упакування з зображенням чогось дуже схожого на квадратний шматок сирника з поливою, двома трубочками й чоколядовою квiткою посерединi. Щось для випiкання. Закривае шафку. Цiкавiсть спонукае Дарину дослiджувати далi. Пiдходить до холодильника. Вiдчиняе дверцята. Оля-ля! А тут загалом як у музеi – розмаiття баночок. Бере одну з них. Усерединi плавае щось округлоi форми, схоже на бутон квiтки жовто-зеленого кольору. Дарина знизуе плечима: що за дивний овоч-фрукт? Намагаеться прочитати етикетку. Не знаючи iталiйськоi, видобувае з пам’ятi давно призабуту англiйську. Можливо, допоможе. Carciofi.[20 - Артишоки (iтал.).] Дива не стаеться. Прочитання не дае iй жодного пояснення, що воно таке. Ставить баночку на мiсце. Зачиняе холодильник. Обертаеться й здригаеться. У кухню, перевдягнений iз домашнього вбрання у штани й сорочку для роботи, на ходу пов’язуючи краватку, заходить Алессандро. Обiдня перерва закiнчуеться, i чоловiк збираеться на роботу.

– Daryna? – Запитально дивиться на жiнку, уточнюючи, чи правильно запам’ятав ii iм’я.

Вона у вiдповiдь кивае.

– Si, signora![21 - Так, синьйоро! (iтал.)]

Алессандро всмiхаеться з ii незнання й делiкатно виправляе:

– Non sono signora. Sono signore…[22 - Я не синьйора. Я синьйор… (iтал.)]

Вiн не зауважуе збентеження на обличчi Дарини.

– Mi fa il caff?, per favore![23 - Зробiть кави, будь ласка! (iтал.)] – звертаеться до неi.

Вiд потоку незнайомих, швидко вимовлених слiв Дарина зовсiм розгубилася. Вона дивиться на синьйора Тревiзо своiми круглими, широко розплющеними очима, намагаючись вгадати, що вiн просить ii зробити.

– Un caffe’, – терпляче повторюе Алессандро i жестом зображае маленьке горнятко.

Із Дарининих вух спадають затули – виявляеться, якщо уважно слухати, не так уже й складно зрозумiти iталiйську.

– Ah… caffe’… Si, signore, – вiдповiдае покiрно.

– Grazie! – Всмiхаеться.

Дарина смiливо наближаеться до кухонних поличок й, швидко побiгавши по них поглядом, бере звiдти герметичну упаковку кави.

– No! Non questo,[24 - Нi! Не це (iтал.).] – заперечливо вигукуе синьйор Тревiзо.

Алессандро швидко пiдходить до кавового апарата, показуе Даринi, де взяти, куди i як вставити кавову чалду. Вона, зорiентувавшись, де кнопка запуску функцii приготування кави, хоче ii натиснути. Італiець вчасно вiдводить ii руку й притьмом iде до шафки з посудом.

– Tazzine![25 - Горнятка! (iтал.)] – Усмiхаючись, витягуе звiдти два горнятка.

Дарина також нiяково усмiхаеться, розумiючи кумеднiсть ситуацii. Синьйор Тревiзо ставить горнятка у кавовий апарат i дозволяе Даринi натиснути кнопку. Горнятка швидко наповнюються кавою. Одне з них Алессандро подае Даринi.

– Il caffe’ per te![26 - Кава для тебе! (iтал.)]

Несмiливою усмiшкою дякуе йому за несподiване пригощення. Тiеi ж митi у дверях кухнi нечутно з’являеться синьйора Вiтторiя. Стара неприемно вражена побаченим.

– Adesso ho capito perche volevi la badante.[27 - Тепер я зрозумiла, для чого ти потребуеш доглядальницю (iтал.).]

Заскоченi, що вони на кухнi не самi, наче громом прибитi зневажливо-осудливим тоном синьйори, здригнулися обидвое. Дарина зацiпенiла на мiсцi, а Алессандро з кавою присiдае за стiл.

– Mamma, ma lei non sa ancora niente. Serve imparare,[28 - Мамо, але вона ще нiчого не знае. Їi необхiдно навчити (iтал.).] – пояснюе старiй ситуацiю Алессандро.

Синьйора Вiтторiя сiдае з другого краю столу навпроти нього й недовiрливо дивиться на сина: вона побачила значно бiльше, нiж вiн iй говорить. Алессандро пiдводить очi на настiнний годинник.

– Sono in ritardo.[29 - Я спiзнююся (iтал.).]

– Ma tanto la scusa che hai. Dira? che hai fatto la badante oggi,[30 - Але виправдання ти вже маеш. Скажеш, що сьогоднi працював доглядальником (iтал.).] – холодно-насмiшкувато зауважуе синьйора Вiтторiя.

– Lei non ? una badante, lei ? la domestica, – заступаеться за Дарину Алессандро. – Non cominciamo adesso la discussione davanti a lei…[31 - Вона не доглядальниця, вона домашня помiчниця

Давай не будемо дискутувати при нiй… (iтал.)]

Синьйора Вiтторiя тихо презирливо хмикнула.

– Tanto non capisce niente.[32 - Вона однаково нiчого не розумiе (iтал.).]

І пiдвищеним голосом, з притиском, знову звертаеться до Алессандро:

– Solo io dovrei trovarmi in imbarazzo a casa mia?[33 - Чому я повинна почуватися збентежено у власному домi? (iтал.)]

Не розумiючи про що говорять синьйори Тревiзо, Дарина однак почуваеться так, нiби ii вiдшмагали мокрою ганчiркою по обличчю. Інтуiтивно здогадуеться, що перепалка помiж мамою i сином виникла через неi.

– Volevo ricordarti che questo e’ anche la mia casa,[34 - Хотiв би нагадати тобi, що це i мiй дiм також (iтал.).] – вiдгаркуеться Алессандро.

Синьйора Вiтторiя пiдвищуе голос:

– E volevo ricordarti anche io che la casa tua hai lasciato la tua moglie putana.[35 - І я також хотiла б тобi нагадати, що твiй дiм ти залишив твоiй дружинi-курвi (iтал.).]

– E cosa facciamo? Tu resti vivere qui da sola. Ti piace l’idea?[36 - І що робитимемо? Ти залишишся жити тут сама. Тобi подобаеться iдея? (iтал.)] – розлючено кричить синьйор Тревiзо.

– Ecco, sono arrivata a vedere che mio figlio mi sgrida a casa mia…[37 - Ось i дочекалася, що власний син кричить на мене у моему домi… (iтал.)] – ображаеться стара.

Алессандро, iгноруючи останнi маминi слова, швидко допивае каву. Пiднiмаеться зi стiльця й на виходi з кухнi, киваючи Даринi, кидае iй «Ciao» на прощання. Синьйора Вiтторiя сидить, опустивши голову. Дарина, по-своему бажаючи розрадити стару й шукаючи нитки контакту i порозумiння з господинею, ставить перед нею власне горнятко кави, з якого не зробила жодного ковтка. Присiдае навпроти. Італiйка ковзнула поглядом по кавi й, неприязно глянувши на Дарину, гнiвно вiдсунула горнятко назад.

– Questa cucina e’ ancora mia. E tu potra? entrare qu? solo se io ti do il mio permesso e solo quando io sono presente, – нагримала на украiнку, супроводжуючи своi слова стуком вказiвного пальця по столу. – Hai capito?![38 - Це все ще моя кухня! І ти можеш заходити сюди тiльки з мого дозволу i в моiй присутностi. Зрозумiла?! (iтал.)]

– Si, signora! – завченою фразою покiрно-розгублено вiдповiла Дарина, нiчого не розумiючи i водночас картаючи себе за жест iз кавою: хотiла як краще, а вийшло навпаки – розiзлила стару.

– Sono io la padrona di casa e tu sei una badante. Hai capito?[39 - В домi я господиня, а ти прислуга! Зрозумiла? (iтал.)] – Синьйора Вiтторiя пiдiймаеться зi стiльця й гнiвно вказуе Даринi тростиною на дверi. – Fuori di qiu! Via![40 - Геть звiдси! (iтал.)]

Дарина встае i, як собака, вигнаний господарем за скоену шкоду, виходить з кухнi. Початок ii життя-роботи на цьому курортi, як назвала Галина, зовсiм не такий, яким вона собi уявляе, повинен бути на доброму мiсцi працi. Ще роботи робити не почала, а непривiтнiсть i неприязнь синьйори Вiтторii вже на собi вiдчула. Стара таки точно не в доброму гуморi сьогоднi. Однак поганий настрiй пiддаеться виправленню. Дарина втiшае себе думкою, що як тiльки-но господиня дому побачить ii вмiння, миттево змiнить гнiв на милiсть.

Повертаеться до своеi кiмнати. Бере порохотяг й, аби заглушити в собi образу вiд пережитоi зневаги, злiсно пилососить. Помешкання синьйорiв Тревiзо – чималеньке, тож прибирати-вичищати iй тут буде що. А в хатi робота щодня знайдеться – як не лад наводити, то iсти варити. Вона ще не знае й не пiдозрюе, що куховарити iй доведеться не як в Украiнi – раз на два-три днi, а щодня. Інодi й двiчi на день.

Про те, що ii найняли не лише як прибиральницю, а й як кухарку, зi слiв синьйора Тревiзо Галина нiчого не перекладала. Але ж вiн у присутностi подруги й про приготування кави нiчого не говорив. Тож так виглядае, що скоро на неi й приготування обiдiв навiшають. Роботи Дарина нiякоi не боiться – i поприбирати добре вмiе, i iсти варить смачно. Нехай тiльки-но освоiться трохи, iталiйським панам украiнських пирогiв налiпить.

Без знання iталiйськоi мови набутi в Украiнi освiту педагога-вихователя дошкiльного закладу i навики фахiвця по роботi з дiтьми з вадами мовлення доведеться заштовхати подалi як непридатнi для застосування в роботi. Тут iй платитимуть не за освiтньо-виховну iнтелектуальну, а за фiзичну працю з наведення й пiдтримання чистоти в будинку. Закiнчивши пилососити i знайшовши вiдро зi вгнутою всередину сiткованою покривкою та настромлену на довгу палицю, виготовлену зi спецiального матерiалу, порiзану на стрiчки ганчiрку, Дарина зрозумiла, що ii вмiння миття пiдлог потребуе переквалiфiкацii. Давно перевiрений i добре знаний метод вологого прибирання з використанням намотаних на швабру старих майок у нових умовах проживання втратив свою придатнiсть як вiджилий. Украiнська карпатська архаiка в модернiй Італii не спрацьовуе.

Переходячи з кiмнати в кiмнату, зауважила, як процес ii прибирання здалеку мовчки контролюе синьйора Вiтторiя. Їхня нова близька зустрiч вiдбуваеться у ваннiй кiмнатi. Дарина бере пляшечку для чищення умивальника, намагаеться прискати з пульверизат

ра, але той чомусь навiть не рухаеться. Пiсля кiлькох безрезультатних натискань вiдкручуе, хляпаючи рiдину на мочалку. У цю мить ii нiби током пронизуе вiд стороннього неприязного погляду. Повертае голову i бачить перед собою перекошене вiд лютi обличчя синьйори.

– Stupida![41 - Дурепа! (iтал.)] – коментуе iталiйка.

– Si, signora! – вiдповiдае Дарина.

Стара презирливо кривить губи. Забирае у неi з рук пляшку з рiдиною, закручуе, повертае вбiк кришку з пульверизатором, розблоковуючи, i спреем обприскуе умивальник всерединi. Ставить пляшку на поличку. Бере звiдти другу, на якiй намальованi вiкна, витягае з окремоi шафки упаковку тоненьких ганчiрок, жестами пояснюючи Даринi, що вони призначенi для миття вiкон, вкладае iх у ii руки. Вимогливим кивком голови наказуе йти за нею. В iншiй ваннiй кiмнатi, де стоiть велика пральна машина, вчить наставляти на прання. Закiнчивши iнструктувати з наведення ладу в домi, розвертаеться й виходить.

Дарина одразу ж закидае у пралку бiлизну, складену у великiй солом’янiй корзинi. Вмикае й повертаеться завершити прибирання ванноi кiмнати з туалетом. Над нею знову власною присутнiстю нависае синьйора Вiтторiя. Украiнка внутрiшньо зiщулюеться – що тепер робить не так? Знову дiстане прочуханку вiд господинi? Стара подае iй гумовi рукавички, показуючи пляму на кахлi, i мовчки виходить. Цього разу обiйшлося легше.

Навiть у наймонотоннiшiй роботi при правильному пiдходi можна вiднайти втiху. У неi легко вписуеться миття дверей i вiкон. Кожнi дверi приховують за собою таемницi чийогось життя. Незважаючи на покроковий контроль з боку синьйори Вiтторii прибирання нею будинку Тревiзо, Дарина спромоглася дещо зауважити. У цьому помешканнi всюди, крiм кухнi та однiеi кiмнати, в iнтер’ерi переважають меблi i предмети з подихом минулих столiть. Як в iсторичному музеi. Спальня синьйори, попри максимум зовнiшнього свiтла, що в неi проникало, Дарину пригнiчувала. Похмурiсть у кiмнатi створювали старi дерев’янi меблi темно-коричневого кольору. Саме через цей колiр високе важке лiжко на фiгурних нiжках iз високою спинкою, застелене бiлоснiжним покривалом, нагадувало iй чомусь катафалк. Інтер’ер кiмнати мае вiдповiдати внутрiшньому свiтовi ii мешканки, аби вона в ньому почувалася комфортно. Даринi ще належало пiзнавати характер господинi, i ii першi враження про неi можуть змiнитися. Єдиною кiмнатою, за зачиненими дверима якоi iснувала геть вiдмiнна вiд усього будинку атмосфера, була спальня синьйора Алессандро. Свiтло, що потрапляло в неi з великих вiкон, переплiталося зi свiтлим простором кiмнати, який творило лише велике модерне двоспальне лiжко з двома тумбочками при ньому i нiчним свiтильником. Бiльше тут нiчого не було i нiчого не потребувалося. Вiльний простiр утворювався за рахунок вмонтованоi у стiну розсувноi шафи.

Миття вiкон – це зазирання у свiт за ними. Одне з вiкон у помешканнi Тревiзо виходить на вулицю, що веде до площi. Вулиця гуде людськими голосами. Чуже життя чужого мiста, в якому Дарина почуваеться як риба, виловлена у рiчкових водах й закинута у море, де живуть незнанi iй ранiше хижаки.

Найулюбленiшим ii мiсцем у цьому помешканнi з першого дня проживання стане тераса. Звiдси вiдкриваеться панорама Генуi. Тут росте приватний сад, що помiщаеться у чотирьох великих вазонах. Вазони настiльки великi, наскiльки дерево здатне вирости великим у найбiльшому вазонi. На одному достигають лимони, на другому – мандарини, на двох iнших вже достиглi маленькi чорнi плоди, що вiддалено нагадують Даринi мiнiатюрнi сливи. Пiдходить ближче. Придивляеться. Ого! Так це ж оливки. Обережно проводить пальцем по гладенькому плоду, всмiхаеться сама до себе. Не уявляла собi, що колись на власнi очi побачить, як ростуть на деревах цитрусовi й оливки. Не мрiяла навiть торкнутися гiлочки оливкового дерева – одного з нащадкiв тих, серед чиiх пращурiв у Гетсиманському саду Ісус молився до свого Бога-Отця. Єрусалимськi дерева мiцнокроннi. Їм по дев’ятсот рокiв. Наскiльки давнi оливки в горщиках у домi Тревiзо, Дарина не уявляе. Стовбури у них тоненькi, i позаяк ростуть вони не у своему природному середовищi, то мiцними вони й не виростуть. Нехай i так. Навiть таке оливкове деревце за сприятливих клiматичних умов Буковини вона хотiла б мати у себе в Украiнi. У холодi теплолюбне дерево якщо й прийметься, то не плодоноситиме.

У життi все вiдбуваеться за законом рiвноваги: пережитi прикрощi згладжуються радощами. Нехай навiть отакими зовсiм маленькими, що виринають зi споглядання дозрiлих оливкових плодiв.

На розкладнiй сушарцi розвiсила випрану бiлизну. Понад дахами будинкiв задивилася на синю стрiчку моря вдалинi. Галина сказала iй, що море називаеться Лiгурiйським вiд назви регiону Лiгурiя. Сьогоднi зранку з авто вона побачила його вперше. Загалом, вперше у життi побачила море.

За роботою час непомiтно збiг до вечора. Дарина й забула, що сьогоднi не обiдала. З роботи повернувся синьйор Алессандро. Зустрiлася з ним у коридорi першого поверху. Вiн кивнув iй головою, аби йшла за ним

На кухнi показав залишене для неi на вечерю ризото – вiн так i сказав «risotto», а не рис i вказав на мийку з брудним посудом.

– Buon appetito![42 - Смачного! (iтал.)] – побажав Алессандро i вийшов iз кухнi.

Дарина сiла за стiл й присунула до себе тарiлку з iжею. З першого погляду круглий рис видався iй розвареним. Скуштувавши, зрозумiла, що з таким смаком ще не знайома. Ризото тануло в ротi разом iз маленькими шматочками червоноi риби, що траплялися в ньому. Смачна вечеря як належна компенсацiя зазнаних нею сьогоднi нервових переживань.

Перед сном бере в руки подарований Галею словничок. Шукае почутi незнайомi iй слова. Згадуе ранковий конфлiкт на кухнi синьйора Алессандро з синьйорою Вiтторiею. «Badante» – опiкун, вихователь. Знизуе плечима, нiчого не розумiючи – нiким вона тут не опiкуеться й нiкого не виховуе. І спробуй знай, чого стара ii так охрестила. «Stupida» – дурепа. Нiхто нiколи ii так не називав, а iталiйка назвала через те, що Дарина не знала, як увiмкнути пульверизатор. А звiдки ж iй це знати?! Вона й не здогадувалася, що розбризкувач зафiксований. Тут стiльки всього для неi нового, незнайомого. І всi цi технiчнi ускладнення у засобах для прибирання нiби навмисне протидiють Даринi, намагаючись довести iй те, що вона вже й сама зрозумiла – ii навички з прибирання потребують удосконалення експрес-курсом. Вона у цей свiт нiби з iншого вимiру цивiлiзацii потрапила, а ii нi за що дурепою обiзвали. І треба було iй те слово читати? Хвилею накотився жаль до себе, горло заповнила гiркота, очi зволожили сльози.

– Марiе, Матiнко Божа… – тихо шепочуть Дарининi вуста, зносячи погляд на маленький образочок Богородицi з дитям, що привезла з собою у гаманцi з Украiни. Тримае його у тремтячих руках i подумки благае у Пречистоi Дiви, аби посилала iй сили у земному терпiннi. Із маленького шматка паперу на неi журно дивляться спокiйнi лагiднi очi Пречистоi Дiви й малюка Ісуса. Перед ними для самозаспокоення можна й поплакати.

Вiдклавши убiк книжку, ще довго лежить iз розплющеними очима, гортаючи в головi пережите за перших пiвдня. Генуезький простiр, який вона тiльки-но почала пiзнавати в стiнах будинку Тревiзо, шматував ii зсередини рiзноманiттям почуттiв. Виживе, якщо навчиться не пропускати крiзь себе недоброзичливiсть синьйори i проковтувати ii образи.

Оливковий урожай

Днi повiльно, iнодi, здавалося, надповiльно, переливалися у тижнi. Минув вересень разом iз жовтнем, а разом з ними – пiвтора мiсяця ii звикання до нового життя. Тепла iталiйська осiнь зi своiми погожими днями помiтно згладжувала нестерпнiсть Дарининого побутування. Пiд час ранкового розвiшування випраноi звечора бiлизни затримувалася на терасi, виловлюючи тепле сонячне промiння вересневих ранкiв. Знiмаючи суху бiлизну, насолоджувалася по-лiтньому жаркими днями.

За украiнською звичкою прокидалася удосвiта. Щовечора допiзна зубрила iталiйськi слова. Новi вивчала не тiльки за словником, а й за назвами продуктiв на упаковках i в супермаркетiвських газетках, що часто друкувалися до оферт[43 - Оfferta – пропозицiя (iтал.).] чи сконто. Коли синьйора Вiтторiя iй дозволяла, дивилася разом з нею телефiльми. Змiст швидше вгадувала, нiж розумiла з почутих дiалогiв. Надто багато слiв не знала. Тi, що чула вперше i ii зацiкавили, виписувала на листочок украiнськими буквами, а потiм навмання шукала у словнику. Дуже швидко засвоiла, що iталiйськi слова як пишуться, так i вимовляються.

Втомлювалася. Однак навiть втома не сприяла доброму вiдпочинку в чужих стiнах. Спала неспокiйно. Часто посеред ночi прокидалася, тривожно роззираючись по кiмнатi, не одразу й розумiючи, де вона. Аби заспокоiтися, молилася доти, доки буря почуттiв не влягалася, а вона знову засинала. Молитва iй допомагае. Вона глушить бiль, розвiюе вiдчуття покинутостi.

Надважкими видалися першi два тижнi проживання у сiм’i Тревiзо. Дарину раз по раз переслiдували думки, що ii перебування тут тимчасове. Марилося: одного ранку, не долаючи жодних дорiг, прокинеться вдома, у власному лiжку i струхне з себе iталiйську реальнiсть як важкий для ii нервового сприйняття сон. Двома тижнями вимiрюеться звикання до будь-чого – лiтнього часу, нового мiсця проживання, новоi роботи, iншого ритму життя в iнших реалiях. Два тижнi тривае перiод, пiд час якого людина або одразу ж занурюеться в атмосферу нового побутування без тривалоi адаптацii, або ж вiдштовхуе його всiма фiбрами своеi душi.

Якраз потому, коли з поверненням на третiй тиждень Дарина припинила чекати самонавiюваного пробудження у Виженцi, синьйора Вiтторiя покликала ii з собою на терасу збирати врожай оливок. Іменування врожаем тридцять п’ять оливок iз двох дерев звучало надто гучно. Але синьйора Вiтторiя так щиро йому радiла, що ii радiсть мимоволi передалася й Даринi. Цiкавiсть украiнки розпалювало запитання, як стара тi оливки iстиме. Те, що просто зiрванi з дерева оливковi плоди до вживання непридатнi, перевiрила самостiйно. Кiлька днiв тому, порядкуючи на терасi, не втрималася й зiрвала з дерева один.

ажання пiзнати свiжий смак оливки виявилося надто сильним. Та вона й сама – чорненька, лискуча на сонцi, до рота просилася. Проте очiкуваного смакового дива не сталося: щойно вiдкусивши, одразу ж i виплюнула – такою гiркою й неприйнятною виявилася свiжа оливка. Із зiбраним оливковим врожаем необхiдно було щось робити. І Дарина робила. Пiд керiвництвом синьйори Тревiзо готувала оливки до вживання: спершу заливала водою, аби зiйшла гiркота, а потiм замiнювала ii водою з сiллю. Врештi й солену воду злила й, помiстивши оливки у пластиковi упаковки, просто засипала потрiбною кiлькiстю солi.

* * *

У сiмействi Тревiзо в Дарини виробився новий денний режим. Незмiнними у ньому залишалися тiльки ранки. Вона очiкувала, коли прокинеться, вмиеться i вдягнеться синьйора Вiтторiя. Разом з нею заходила на кухню i заварювала для господарiв каву. Перестала очiкувати привiтностi вiд староi, яка вкрай рiдко прокидалася у доброму гуморi. Значно частiше пiд рiзними приводами чiплялася до украiнки. Особливо за вiдсутностi вдома синьйора Алессандро. Синьйора Тревiзо то, забуваючи про належну ii соцiальному статусу емоцiйну стриманiсть, кричала на Дарину, що при прибираннi «не так» пилососить, то аж збуряковiла, що домашня працiвниця не в той час прасуе, нервово висмикнула праску з розетки й увiмкнула ii аж о восьмiй вечора. Не знаходила логiки – чому пилососити вдень можна i треба, а прасувати – лише ввечерi.

У найближчу зустрiч iз Галиною в церквi Дарина запитала подругу, чи знае вона, чому синьйора розгнiвалася на неi за прасування удень. Галя, яка вже кiлька рокiв проживала в Італii, пояснила iй, що iталiйцi, економлячи на оплатi за електроенергiю, домашнi роботи з ii надмiрного використання виконують у години найнижчоi оплати – з восьмоi години вечора до восьмоi години ранку. А щодо пилососення… хто ж уночi пилососить?

Розумiння власноi провини нi на грам не зменшувало нелюбовi Дарини до синьйори Вiтторii, яка розросталася у нiй з кожним новим проявом гнiву господинi. Непорозумiння траплялися навiть там, де, як сподiвалася Дарина, трапитися зовсiм не могли. Інодi вони вигулькували на незнаннi побуту й звичок харчування iталiйцiв. Хоча iталiйцi й вважаються найкращими у свiтi в мистецтвi приготування пасти, Дарина нi хвилинки не сумнiвалася в тому, що у процесi варiння спагетi жодних премудрощiв не криеться i легко з ним впораеться. Але все виявилося з точнiстю до навпаки. Макаронникiв таки недаремно називають макаронниками. Вона аж нiяк не очiкувала, що, скуштувавши смак вiдварених Дариною спагетi, синьйора Вiтторiя хапатиметься за серце. Галина, як постiйний Даринин консультант у численних питаннях ii притирання до iталiйськоi дiйсностi, пояснить, що правильно звареними макаронами бiльшiсть iталiйцiв вважають макарони вiдваренi «на зуб». Для цього Дарина всього лиш повинна завжди дивитися на упаковку, де вказано хвилини варiння. Якщо на спагетi час iхнього приготування зазначаеться 9-10 хвилин, то треба орiентуватися саме на нього. Тодi й зваряться макарони «на зуб». У разi довшого кипiння – розваряться й матимуть iнший смак. Подруга розповiла iй i кiлька варiантiв макаронних заправок. Найлегшi заправки тi, що не треба готувати. Вони продаються вже готовими у супермаркетах: овочево-томатнi соуси, соус болоньезе i соус песто. Останнiй iталiйцi найчастiше вживають до спагетi з морепродуктами. Дарина довiдалася, що соус песто – винахiд генуезькоi кухнi. Справжнiй зелений генуезький песто за сирними складниками рiзниться вiд соусiв песто, виготовлених в iнших регiонах Італii. До нього входить перетертий генуезький базилiк, оливкова олiя extra vergine, сир Parmigiano Reggiano або Grana Padano, овечий сир з iталiйського острова Сардинiя, кедровi горiшки, часник i сiль. Дарина не запам’ятала всiх iнгредiентiв, з яких готують зелений соус песто. Цiеi iнформацii для неi було забагато. Вважае, що запам’ятала найголовнiше – у справжнiй песто обов’язково повиннi входити сир, кедровi горiшки i часник. Вона завважила, що синьйора Тревiзо найбiльше полюбляе спагетi зi свiжоприготовленим соусом iз пiдсмажених в олii маленьких помiдорiв з базилiком. Спостерiгаючи за нею, й собi його навчилася готувати. І просто, i смачно.

Трапився у Дарини й застiльний конфлiкт iз вередливою iталiйкою. Нещодавно за вечерею вони iли приготовлене синьйором Тревiзо ризото з бiлими грибами. Італiйцi цю страву називають risotto ai funghi porcini.[44 - Ризото з бiлими грибами (iтал.).] Пiд час приготування Дарина, як завжди, спостерiгала за процесом, бо знала, що наступного разу готувати доведеться iй. Накрила на стiл. Посерединi поставила чотолку[45 - Ciotola – салатниця, миска (iтал.).] з натертим сиром пармеджано i встромленою у нього маленькою ложечкою для посипання. На той час вона вже знала, що окремi страви з макаронiв i рису iталiйцi посипають зверху тертим сиром пармеджано або грана падано.

Коли синьйора зранку вставала з тiеi ноги, що треба, й протягом дня нiщо iй настрою не псувало, дозволяла Даринi вечеряти разом з ними. На обiди це

е поширювалося: украiнка, як i належиться прислузi, обiдала сама. Хоча iла вона те саме, що й синьйори, – «бруднити» каструлi й користатися електроплитою для приготування окремих страв для себе iталiйка iй не дозволяла.

Того вечора Дарину запросили до спiльного столу. Синьйора Вiтторiя притрусила рис зверху двома ложками сиру, синьйор Алессандро – трьома. Дарина взяла спершу одну, а потiм вирiшила ще на кiнчик ложки добрати. Не встигла донести решту сиру до тарiлки, як синьйора Вiтторiя стукнула по столу розкритою долонею i гнiвно скрикнула:

– Guarda! Guarda come lei mangia a casa mia. Mangia cos? tanto, come se fosse a casa sua![46 - Подивися! Подивися, як вона iсть у моему домi. Їсть скiльки хоче, як у себе вдома! (iтал.)]

Дарина з переляку просипала сир на стiл.

– Mamma, ma cosa dici?! Lei non mangia troppo,[47 - Мамо, що ти говориш?! Вона не iсть багато (iтал.).] – заступився за Дарину синьйор Алессандро.

Синьйора Тревiзо постiйно нагадувала Даринi про ii мiсце у власному домi. Навiть коли кликала до спiльного столу. Несвiдомо в Даринi зародився й поселився постiйний страх зробити щось не так i наразитися на неправедний гнiв господинi. Той рiзновид страху у нiй то вилазив на поверхню, вишкiривши зуби, як голодний вовк, то тихо собi сидiв у нiрцi, як щаслива мишка, що зумiла вiдхопити шматок сиру, не потрапивши в мишоловку.

У недiлю Даринi надали цiлоденний заслужений вихiдний. Зранку вона ходить на лiтургiю в храм, де збираеться украiнська громада й богослужiння ведеться рiдною мовою. Церква святого Стефана-мученика – не просто iталiйський храм, у стiнах якого знайшла прихисток украiнська релiгiйна громада. Давнiсть цього Дому Господнього зi смугастим мармуровим фасадом впадае у вiчi одразу. Коли заходить всередину, усi страждання й тривоги бодай на недовгий час стишуються.

Генуезький храм святого Стефана-мученика береже у собi вiдгомiн римського мистецтва. Галина розповiла Даринi, що цей Дiм Божий особливий, бо зберiгае мощi святого Стефана. І що його мощi – не клаптi вбрання святого, а його справжня рука. Для поклонiння ii виставляють 26 грудня, на день святого за «iхнiм календарем» (григорiанським) i на «нашi рiздвянi свята» (за календарем юлiанським). «А ще… тiльки уяви собi… саме у цiй церквi хрестили Колумба, отого самого, який Америку вiдкрив…»

У давнiх храмах Дарина почуваеться паломницею до святих мiсць, де очищуеться душа i вiдпускаються грiхи.

Однiеi недiлi, очiкуючи в церквi Галину, ненавмисне пiдслухала розмову двох жiнок, якi сидiли позаду неi й розмовляли досить голосно. Одна розповiдала iншiй про чоловiка-iноземця, якого затримали за крадiжку продуктiв в iталiйському супермаркетi. Але сума, на яку вiн здiйснив пограбування, виявилася настiльки мiзерною, що iталiйський суд його виправдав.

– І однаково я не розумiю, навiщо красти й ганьбитися самому й нацiю ганьбити, якщо е «Карiтас», де допомагають усiм, хто залишився без роботи й без грошей.

– Можливо, вiн про «Карiтас» не знав.

Дарина подумала, що до цiеi митi i вона також не знала.

Руки в мозолях

Злива заслала навколишнiй простiр щiльною темно-сiрою пеленою, прибивши дорожню пилюку й перетворивши ii на мокре мiсиво. Потому розпласталася над землею чорним простирадлом темряви. Свiтло у садибах давно погасло, i село единою безформнiстю потонуло в обiймах гiрських сновидiнь.

Гори – найправдивiшi мольфари, якi в них коли-небудь жили чи ще житимуть. Вони тихо, лише iм зрозумiлою мовою, шепочуться з кудлатими хмарами, що обiймаються з вершинами, про часову спiраль земного буття. Їхню розмову час до часу переривае освiтлена рухома цятка внизу. Цятка котиться ямкуватими лiсовими дорогами й, виiжджаючи з-помiж дерев, стае вантажним автомобiлем.

Посеред глупоi ночi, коли дощове шаленство ненадовго змiнилося дощовою мжичкою, до староi хатини в буковинському селi на рiцi Виженцi пiд’iхав пiкап. Доки вiн гуде мотором, з його вантажноi платформи з брезентовим наплiчником за спиною й рушницею на плечi важко злазить сорокап’ятирiчний чоловiк у промоклiй куфайцi. Ступивши на землю обома ногами, беззвучно махае рукою тому, хто сидить у машинi: «Дякую! Можеш iхати». Авто швидко розчиняеться у темрявi. Прибулий, ледь тримаючись на ногах, дивиться на власну садибу й зi здивуванням помiчае свiтло у вiкнах. Нерiвною ходою, перевалюючись то вправо, то влiво, наближаеться до будинку. Тягне дверну ручку, штовхаючи плечем давно не змащуванi, скрипучi дверi. Переступае порiг i тут же спиняеться здивований: в кухнi прибрано, а за столом, поклавши голову на руки, спить жiнка. Довго дивиться на ii зiгнуту в дугу спину. Не вiрить власним очам. Чи не примара? Так за нею заскучив, що вже привиджуеться? Чоловiк тре кулаками очi. Постать за столом не зникае. Отож таки жiнка його приiхала.

– Дарко!.. А я думаю, хто то свiтить… – врештi скрикуе збуджено радiсно i, похитнувшись, вдаряеться спиною об дверi.

Вiд гучного чоловiчого голосу Дарина прокидаеться. Пiднiмае голову й мовчки напiвсонно спостерiгае за Дмитро

. Вiн вiшае на гачок бiля дверей рушницю, кидае на лаву наплiчник. Опiсля сiдае на порозi мiж кухнею i кiмнатою. Чухае потилицю, втiшений з ii несподiваного прибуття. Зустрiчаеться поглядом iз дружиною. Вуста чоловiка розтягуються в усмiшцi.

– Думав, мала приiхала, ii давно не було. А це ти з теплих краiв прилетiла! Ото радiсть яка!

Дарина вже зовсiм прокинулася. Мiцно ж вона заснула. Свiтло ще кiлька годин тому вимкнула, коли день тiльки-но до вечора скотився. А вже, очевидно, давно за пiвнiч.

– Я ще за дня приiхала, сиджу тут сама… На кухнi лад трохи навела. Тебе чекаю… а тебе все нема… Телефон твiй удома знайшла. Подзвонити тобi навiть нiкуди. І як знати, куди запропастився? Де шукати? Ти он тiльки тепер додому повернувся.

Дмитрова усмiшка перекривлюеться, у голосi вчуваються одночасно i докiр, i образа.

– Ну ось, на порiг не встигла ступити i зразу пиляеш…

Дарина встае з-за столу, пiдходить до чоловiка. Допомагае йому пiднятися. З мокроi Дмитровоi куфайки втягуе нiздрями любi iй з дитинства запахи хвоi, карпатськоi ватри i смаженини. Знiмае ii з нього, примирливо проводячи рукою вздовж чоловiковоi спини.

– Хiба ж я лаюсь?! Занудьгувала просто сама тут. Приiхала, а тебе десь цiлий день носить… У нас же i часу набутися разом небагато. Днiв тих… жменька… пiвтора тижня швидко промайнуть… Слава Богу, що хоч о такiй годинi, але додому живий i здоровий вернувся. Що блуд тебе поночi не вчепився…

Дмитро, заохочений Дарининим зiзнанням, влучив момент, схопив ii й напiвобняв.

– Дивися, геть iталiйкою стала… i вбрана по-iхньому, i пахнеш так… не по-нашому…

Як собака, пiсля довгоi розлуки з улюбленим господарем, нюхае ii шкiру i волосся. Тягнеться до вуст з бажанням поцiлувати й дмухае дружинi в обличчя перегаром. Вона м’яко вiдсторонюеться.

– Ти б краще почув, як од тебе пахне…

Дмитро зараз смутнiе.

– Ну так, пахне… Випив я сьогоднi! Причина була серйозна. По роботi випив. Туристи приiжджали, а я iх на полювання возив… Туристи ого-го якi! Великi люди… поважнi. У нашому новому будинку ночували i, знаеш, все iм там сподобалось.

– Сподобалось, то й гаразд! – схвалюе Дарина. Завтра й вона подивиться на те, що Дмитро набудував.

Знiмае чоловiковi з голови добре знайомого iй кашкета, гладить коротко стрижене, колюче, як стерня, волосся. Вiд вiдчуття рiдного бiля серця приемно залоскотало. Не втримавшись на ногах вiд Дмитрових похитувань, падае разом з ним на лаву. Радiсно смiються, а потому мовчки застигають в обiймах одне одного. Чоловiк пiднiмае голову, що хилиться на груди, й серйозно дивиться на дружину.

– А ти хоч бачила, що я набудував?… Нашого нового будинку не бачила? – Очiкуе Дарининого схвалення.

– Тебе весь день чекала, щоб показав… – вiдказала, нiчого не вигадуючи.

– О! Не бачила! І одразу – «як од тебе пахне», «п’яни?ця». У мене ж усi руки в мозолях. – Жалiе себе Дмитро.

На слово «п’яни?ця» Даринi на згадку приходить один недiльний ранок у сiм’i Тревiзо. Мiнялася погода, i стару дiймали сильнi головнi болi. Незважаючи на погане самопочуття, синьйора Вiтторiя забажала спуститися вниз до снiданку. На сходах спiткнулася i заледве сторчака не дала. Якби не Алессандро, який супроводжував маму, невiдомо, чим би все обернулося. «Piano mamma, piano».[48 - Повiльно, мамо, повiльно (iтал.).] Вчасно пiдхопив ii синьйор Тревiзо. Дарина в цей момент саме взувалася виходити до церкви. Очi ii широко розчахнулися вiд усвiдомлення того, що тiльки-но в ii присутностi могло статися. Синьйорi Вiтторii вона мала за що не симпатизувати. Проте нi калiцтва, нi що гiрше – смертi iй не бажала. А найбiльше ii здивувало вперше почуте слово «piano». Здогадувалася, означае воно зовсiм не те, на що за звучанням схоже в украiнськiй мовi. Ввечерi одразу ж знайшла його в словнику.

Дарина опускае погляд на чоловiковi руки. А вiн, миттево згадавши, як довго дружини не було вдома, не перестае всмiхатися…

– Добре, що приiхала! За приiзд твiй треба випити! Нiчого нема?… – З надiею дивиться на неi – може, чогось iталiйського налле?

– Досить вже тобi на сьогоднi, Дмитре… – Дарина лагiдно намагаеться вгамувати розохочений до випивки апетит чоловiка. – Ще матимемо день, щоб випити. І не горiлки, а вина доброго. За свято велике. Мирося приiде з нами святкувати. Ото справдi гарний i гiдний привiд буде. Усi разом зберемося як… – слiв «як колись», що вже тремтiли на кiнчику ii язика, вчасно не вимовила. Не подобалося iй про радiсть перебування сiм’i разом у минулому часi говорити. – …як завжди.

– І за тебе випити треба! – вперто переконуе ii Дмитро, киваючи й неуважно слухаючи, що Дарина говорить. Ще раз намагаеться обiйняти дружину.

– Добре! Добре! – Нiжно вкладае його на подушку, на застеленiй лавi поруч зi столом. Накривае. – І за мене вип’емо. І за тебе. Спи вже… Вiдпочивай… Руки в мозолях, – зiтхае Дарина, нiжно стискаючи шершаву, як наждачний папiр, струджену теплу чоловiкову долоню у своiй. Вiд неi тепло струмом передаеться iй, зiгрiваючи любов’ю й родинним затишком.

За мить

Дмитро засинае, мирно посапуючи. Дружина довго вдивляеться в чоловiка, завважуючи на чолi зморшки, яких ранiше не було. Гладить його темне волосся. Коротка стрижка не здатна приховати першого iнею на ньому, що пробиваеться на скронях. Не вiд добра сивiють. А йому навiть гарно з таким поплямованим природною сiрою фарбою волоссям.

Неквапом встае i йде до кiмнати. Сiдае на лiжко. Чiпляеться поглядом за iхне весiльне, оправлене в рамку фото, що висить навпроти подружнього лiжка, – щасливi i закоханi. Кадр давноминулих безтурботних молодих рокiв. Кохання непомiтно видозмiнилося в мiцну родинну любов, замiшану на почуттi сiмейного обов’язку. Щастя розкришилося на тисячi кавалкiв маленьких радощiв.

Жiнка неквапом скидае з себе дорожне вбрання, одягае нiчну сорочку. Вiдкидае ковдру i занурюеться у перестелену ввечерi чисту прохолодну постiль. Шиби тремтять вiд ударiв грому, освiчуючись спалахами блискавки. Влiтку i восени пiсля такоi зливи гриби з землi активно вилазять. Зараз iх ще немае. Не сезон. Дарина зiтхнула: часто колись по гриби ходила. У неi з ними особливий контакт: вона iх здалеку вiдчувае – ще коли й очi не бачать, знае, що бiля он того пенька опенькiв нарiже, а он пiд тим листочком бiлий причаiвся. Та й до лiсу недалечко: вiн тут, зовсiм поруч. Навколо. З дощем Дарина його мовою розмовляе. Але не з тим несамовитим, що лихо з гiр приносить, коли камiння вкупi з брудною водою зi скаженою силою смертельною небезпекою несеться в долину. А з тим iз його родини, пiсля якого гори сизо парують спокоем. Благодатним. Таким, пiсля якого повiтря наповнюеться легкою, нiби прозорою свiжiстю. І його не лише вдихаеш на повнi груди. Його хочеться пити й пити, як iхню цiлющу джерельну воду. Як вишневий кисiль.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примiтки

1

Переклад зi староукраiнськоi Валерiя Шевчука.

2

Sconto – знижка (iтал.).

3

Доброго дня! (iтал.)

4

Як ти? (iтал.)

5

Сьогоднi колишня митрополича будiвля належить Чернiвецькому нацiональному унiверситету iменi Юрiя Федьковича.

6

Добрий день! Мене звати Алессандро Тревiзо. Тревiзо – мое прiзвище (iтал.).

7

Stranieri – iноземцi (iтал.).

8

Кошеня (iтал.)

9

Це наш дiм. На другому поверсi спальнi i мiй кабiнет. А тут – вiтальня, обiдня кiмната i кухня. З кухнi – вихiд у внутрiшне подвiр’я. У подвiр’i також час до часу треба буде поприбирати. Я сюди нещодавно повернувся… не обжився ще (iтал.).

10

Ми з мамою не звикли мати прислугу, але мама вже потребуе помiчницю. І ми подумали, що це хороша iдея (iтал.).

11

Це твоя хороша iдея. Економку захотiв ти, а не я (iтал.).

12

Як ii звати? (iтал.)

13

Їi звати Дарина, синьйоро (iтал.).

14

Вона все вмiе! (iтал.)

15

Прибирати, готувати, прасувати, прати… (iтал.).

16

От тiльки iталiйською не говорить. Але вона навчиться… Швидко (iтал.).

17

Дуже швидко (iтал.).

18

Добре. Добре. Моя мама називаеться синьйора Вiтторiя (iтал.).

19

Їi кiмната нагорi. Якщо хочете, я пiду з вами й покажу… (iтал.)

20

Артишоки (iтал.).

21

Так, синьйоро! (iтал.)

22

Я не синьйора. Я синьйор… (iтал.)

23

Зробiть кави, будь ласка! (iтал.)

24

Нi! Не це (iтал.).

25

Горнятка! (iтал.)

26

Кава для тебе! (iтал.)

27

Тепер я зрозумiла, для чого ти потребуеш доглядальницю (iтал.).

28

Мамо, але вона ще нiчого не знае. Їi необхiдно навчити (iтал.).

29

Я спiзнююся (iтал.).

30

Але виправдання ти вже маеш. Скажеш, що сьогоднi працював доглядальником (iтал.).

31

Вона не доглядальниця, вона домашня помiчниця. Давай не будемо дискутувати при нiй… (iтал.)

32

Вона однаково нiчого не розумiе (iтал.).

33

Чому я повинна почуватися збентежено у власному домi? (iтал.)

34

Хотiв би нагадати тобi, що це i мiй дiм також (iтал.).

35

І я також хотiла б тобi нагадати, що твiй дiм ти залишив твоiй дружинi-курвi (iтал.).

36

І що робитимемо? Ти залишишся жити тут сама. Тобi подобаеться iдея? (iтал.)

37

Ось i дочекалася, що власний син кричить на мене у моему домi… (iтал.)

38

Це все ще моя кухня! І ти можеш заходити сюди тiльки з мого дозволу i в моiй присутностi. Зрозумiла?! (iтал.)

39

В домi я господиня, а ти прислуга! Зрозумiла? (iтал.)

40

Геть звiдси! (iтал.)

41

Дурепа! (iтал.)

42

Смачного! (iтал.)

43

Оfferta – пропозицiя (iтал.).

44

Ризото з бiлими грибами (iтал.).

45

Ciotola – салатниця, миска (iтал.).

46

Подивися! Подивися, як вона iсть у моему домi. Їсть скiльки хоче, як у себе вдома! (iтал.)

47

Мамо, що ти говориш?!

Вона не iсть багато (iтал.).

48

Повiльно, мамо, повiльно (iтал.).

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить