Земля мертвих
Жан-Крiстоф Гранже

Знайдено труп молодоi стриптизерки. Тiло зв’язане мотузкою за давнiм японським мистецтвом – шибарi. А моторошна гримаса болю на ii обличчi нагадуе найжахливiшi полотна Франсiско Гойi. До речi, цi картини позичив музею Альфонсо Перес, мадридський мiльярдер… До справи береться один з найкращих мiсцевих детективiв – Стефан Корсо. Вiн гадав, що вистежуе звичайного серiйного вбивцю, аж поки не здогадався, що в такий витончений спосiб хтось викликае його на дуель. Той, хто дуже схожий на самого детектива, чоловiк, що так само страждае вiд спогадiв та знаходить утiху в реалiзацii своiх потаемних бажань. Нитка розслiдування затягне детектива у свiт, де людськi страждання продають для задоволення. Чи не про це мрiяв i сам Корсо?..

Жан-Крiстоф Гранже

Земля мертвих

Жодну з частин даного видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

© Еditions Albin Michel, Paris, 2018

© DepositPhotos.com / Wisky, обкладинка, 2019

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2019

* * *

Частина перша

1

«Сквонк»[1 - Сквонк – мiфiчна тварина-чудовисько, що нiбито мешкае в цугових лiсах Пенсильванii.] аж нiяк не мiг йому подобатися. Cтриптиз-клуб, начебто й популярний, тулився на третьому пiдвальному поверсi облущеноi кам’яницi в X окрузi. Сходи, стiни, пiдлога, стеля – все пофарбовано начорно. Щойно Стефан Корсо, керiвник 1-i групи Бригади карного розшуку, поринув у глиб льоху, як його тiло прошило глухе дзижчання – вiдразу пригадалося метро… Аж нi: лише такий собi звуковий ефект у дусi Девiда Лiнча, аби остаточно пригнiтити гостя.

Далi доводилося йти коридором, стiни якого прикрашали знiмки кiнозiрок 50-х рокiв пiд тонкою свiтлодiодною панеллю, а насамкiнець вiдвiдувач потрапляв у бар. Позаду шинквасу, замiсть звичноi низки пляшок, висiли чорно-бiлi зображення занедбаних промислових зон i полишених готелiв. No comment.

Корсо почимчикував до решти глядачiв i повернув праворуч, де перед його очима вiдкрився зал з червоними крiслами, який полого спускався донизу. Вiн умостився в куточку – справжнiй пiдглядач серед таких самих збоченцiв – i почав чекати, доки вимкнуть свiтло. Прийшов сюди, аби обстежити мiсце, i сповна отримав те, чого хотiв.

Якщо вiрити програмi (чорний пластиковий аркуш iз бiлими лiтерами, схожий на рентгенограму), уже минуло майже двi третини вистави, а Корсо вкотре намагався збагнути, як саме через чийсь дивакуватий снобiзм цей старосвiтський мотлох (тепер такi спектаклi називали на американський лад – «нью бурлеск») зумiв знову стати модним.

Вiн стiйко витримав виступи Мiс Вельвет, укриту татуажем чорнявку, пiдсрижену пiд Луiзу Брукс, Кендi Мун i ii танок семи покривал, Джипсi Ля Роз, яка вмiла в позi пiвмостика зняти з себе туфлi. Тепер на сцену мали вийти Мамзель Нiтуш i Лова Долл… Корсо нiколи не спокушали такi дiйства, крiм того, самi дами анiскiльки не вабили принадами: повнявi, густо намальованi кривляки – повна протилежнiсть тому, що йому подобалося.

А тодi вiн мимоволi згадав про Емiлiю та першi висновки у позовi про розiрвання шлюбу, якi вдень йому надiслала адвокат. Власне, це й було справжньою причиною поганого настрою полiцiянта. Юридично висновки означали не завершення процесу, а навпаки – початок бойових дiй. Емiлiя надиктувала цiлу навалу образ i брехнi, тож слiд було вiдповiдати з неменшою в’iдливiстю.

Об’ектом боротьби став iхнiй син, Таде, – хлопчику незабаром мало виповнитися десять рокiв, i Корсо намагався отримати головну опiку над дитиною. І навiть не йшлося так про нагляд за хлопчиком – Корсо поставив собi за мету вiддалити сина вiд матерi, яку вважав уособленням зла: висока чиновниця, болгарка за походженням, полюбляла жорсткi садо-мазохiчнi практики. Доки Корсо снував своi думки, йому до горла линув струмiнь iдкоi рiдини, i вiн подумав, що врештi-решт заробить собi виразку, рак печiнки або ж, чом би й нi, вчинить умисне вбивство.

З’явилася Мамзель Нiтуш. Корсо зосередився. Бiлявка мала молочно-бiлу шкiру й стегна, як у мамонта. На нiй лишилося тiльки боа з пiр’я, двi срiблястi зiрочки приховували соски, чорнi стринги ледь не лускалися на мiцному тiлi. Раптом артистка нахилилася й почала шпортатися в сiдницi. Нарештi, дзявкаючи, наче песик, вона витягла звiдти новорiчну гiрлянду. Корсо не вiрив своiм очам. Танцюристка закрутилася навколо самоi себе, мов величезна дзига, втримуючи рiвновагу на 12-сантиметрових пiдборах, а в повiтрi пурхала ii шовкова стрiчка пiд гучнi оплески глядачiв.

Тодi вiн постановив, нарештi, обмiзкувати, що пiдштовхнуло його прийти о двадцять третiй годинi в цей сумнiвний заклад. Дванадцять днiв тому, в п’ятницю 17 червня 2016 року, поблизу смiттезвалища на вулицi Тополевоi Потерни, неподалiк вiд Італiйськоi площi, знайшли труп 32-рiчноi артистки стрип-клубу «Сквонк» на iм’я Софi Серейс, або Нiна Вiс. Молоду жi

ку роздягнули i зв’язали ii власною бiлизною, а також жахливо понiвечили: убивця зобразив на ii обличчi застиглу посмiшку, для чого вiн пiдрiзав жертвi кутики губ до самих вух та запхав камiння всередину горла, широко роззявивши iй рота.

Розслiдування справи довiрили коменданту Патрiку Борнеку, керiвниковi 3-i групи Бригади карного розшуку. Полiцiянт знав, як належить чинити в таких випадках, тож удався до звичних заходiв: на мiсцi злочину зробили потрiбнi знiмки, взяли зразки на аналiз, обiйшли сусiдськi будинки, передивилися записи камер вiдеоспостереження, опитали близьких i знайомих, знайшли свiдкiв тощо.

Цiкавилися переважно клiентами «Сквонка». Борнек сподiвався натрапити на купу сексуальних збоченцiв i варiятiв напiдпитку. І дiстав собi носа: клiентами закладу виявилися молодi модники, накокаiненi фiнансисти, схильнi до самоiронii iнтелектуали-аматори, якi вважали, що вiдвiдувати старомоднi спектаклi – це дуже шикарно. Зрештою, пошук серед гвалтiвникiв та iнших зловмисникiв, що недавно опинилися на свободi або перебували пiд прицiлом у БПТЛ[2 - Бригада протидii торгiвлi людьми.], теж закiнчився нiчим. Команда Борнека також намагалася щось рознюхати серед поцiновувачiв бондажу[3 - Бондаж – еротична практика, коли один з партнерiв позбавляе iншого можливостi вiльно рухатися та фiзично домiнуе над ним.], адже зав’язування спiдньою бiлизною нагадувало забави любителiв БДСМ. Намарно.

Усi файли кримiнального облiку уважно переглянули, – вiд ОДПС (Обробки даних щодо попереднiх судимостей) до Salvac (Системи аналiзу зв’язкiв мiж скоеними злочинами), – але насамкiнець таки дiстали облизня. Вивчили, крiм того, декiлька скарг, пов’язаних з використанням бiлизни. Нiчого гiдного уваги, хiба що хтось хотiв би вiдкрити магазин жiночого спiднього вбрання.

Опитування людей, що мешкали поблизу смiттезвалища, а також на вулицi Марсо в Іврi-сюр-Сен, за адресою проживання вбитоi, теж виявилося даремним. У нiч з 15-го на 16 червня Софi Серейс повернулася додому на таксi Убер о першiй годинi. Водiй висадив ii перед будинком, i вiдтодi ii бiльше не бачили. Наступного дня вона мала вихiдний, тож у «Сквонку» нiхто ще не почав хвилюватися. Труп помiтили польськi робiтники, що прийшли на звалище, аби викинути будiвельне смiття. Перед тим анi охоронцi, анi камери не вiдстежили нiчого пiдозрiлого.

Склали опис жертви, попорпалися в ii минулому. Софi вважала себе артисткою i постiйно шукала додатковi робочi години, як будь-який тимчасовий працiвник шоу-бiзнесу. Обмаль друзiв, жодного хлопця, без сiм’i. Мати народила ii анонiмно, тож нiхто, навiть копи, не мiг установити особи бiологiчних батькiв дiвчини, а сама вона пiдростала на сходi Францii, пiд опiкою численних притулкiв та названих родин. Одержавши СВПТП[4 - Свiдоцтво про вищу пiдготовку технiчного працiвника.] в галузi управлiння в Греноблi, вона переiхала до Парижа в 2008 роцi, щоб присвятити себе справжнiм захопленням: танцю та стриптизу.

Небагато вдалося дiзнатися також вiд ii роботодавцiв. «Артистка хореографii» згiдно зi статистичним кодом APE Служби зайнятостi працiвникiв шоу-бiзнесу. В самому «Сквонку» вона танцювала лише три днi на тиждень, а решту часу знаходила собi численнi пiдробiтки. Бiгала в пошуках ролей по провiнцiйних закладах, виступала приватно на парубоцьких вечiрках i давала уроки стриптизу на вечiрках прощання з дiвуванням. Складалося таке враження, що танець на пiлонi – перша й остання рiч, про яку згадували молодята перед весiллям…

Борнек, як прихильник певних штампiв, висунув припущення, що Софi пiдзаробляла тим, що спала зi своiми шанувальниками. Вiн помилявся. Не знайшли анi слiду якогось клiента. Вона бiльше полюбляла спорт та духовнi вправи: хатха-йогу, медитацiю, марафони, гiрський велосипед… Але це не заважало iй зустрiчати впродовж мiсяця сотнi рiзних суб’ектiв пiд час спектаклiв або на велосипедних дорiжках. Усi вони могли виявитися пiдозрюваними.

Наприкiнцi тижня Корсо вiдчув, що йому таки доведеться незабаром розслiдувати цю справу. За вiдсутностi результату часто траплялося так, що команду мiняли, хай навiть задля того, аби вiдчути бодай якесь просування. До того ж медiйний тиск i цiкавiсть до злочину значно посилилися. Тут мiстилися всi складники доброi староi кримiнальноi хронiки: порнографiя, кров, таемниця…

Словом, Катрiн Бомпар, керiвниця Бригади карного розшуку, домоглася вiд прокуратури, аби та продовжила термiн розслiдування очевидного злочину, – у цей перiод на копiв не тиснув нiхто, навiть суддя, – а потiм вона покликала Корсо. Стефан не поспiшав. Бомпар швидко збила з нього пиху – довелося пiдкоритися. Вона була старшою за рангом, до того ж «хрещеною матiр’ю за покликом серця», бо свого часу допомогла уникнути в’язницi, а тодi вiн нiчим не вiдрiзнявся б вiд тих негiдникiв, за якими полював уже близько двадцяти рокiв.

Цього самого ранку йому мали передати повноваження. Корсо зачинився в кабiнетi на цiлий день, щоб вивчити матерiали, – п’ять грубезних тек, – а тодi пiд вечiр повiдомив новину членам сво

i групи й роздав план дiй, який сам i склав. Наказав iм владнати поточнi справи, аби з наступного дня вони були повнiстю готовi. Інструктаж о 9-й ранку.

У залi знову запалили свiтло. Мамзель Нiтуш пiдхопила гiрлянди, Лова Долл теж уже, напевно, пiшла собi геть. Вiн усе пропустив. Лише тепер, коли всi повставали з мiсць, у вiчi йому впали розвеселенi й задоволенi мiни глядачiв. І знову, щоправда не вперше, у ньому спалахнула ненависть до всiх оцих добродiiв.

Пропустивши iх поперед себе, вiн надибав чорнi дверi справа вiд сцени – потрапив за лаштунки. Час навiдатися до господаря закладу, П’ера Камiнськi.

2

Корсо вже давненько його знав: пiд час роботи в БПТЛ у 2009 роцi йому довелося заарештувати шельму – вiн пригадав собi всi його судимостi.

П’ер Камiнськi народився поблизу Шартра в 1966 роцi та полишив сiмейну ферму, коли йому виповнилося 16. Спочатку вiн був панком iз собакою[5 - Панк iз собакою – панк або будь-яка людина, що мешкае в бiдних кварталах мiста й часто мае при собi собак. Деколи так у Францii називають молодих маргiналiв без постiйного мiсця проживання чи занять.], згодом став жонглером, потiм ковтачем вогню, а в 22 роки вирушив до Америки. Там вiн учащав до позабродвейського товариства[6 - Позабродвейське товариство – некомерцiйнi, експериментальнi театри поза Театральним кварталом у Нью-Йорку.] (принаймнi за його словами), доки повернувся у Францiю в 1992 роцi та заснував нiчний клуб «Харизма» недалеко вiд площi Республiки. Минуло три роки, i його заарештували та засудили за побиття й поранення однiеi зi своiх офiцiанток. Умовний термiн. Банкрутство. Втеча.

Згодом вiн знову з’явився поблизу каналу Сен-Мартен, де вiдкрив «Облудника», клуб для любителiв оргiй. Бiзнес процвiтав, аж доки його спiймали на сутенерствi й засадили на добрих три роки. Вiн просидiв лише два. У 2001-му бос вiдродився з попелу й заклав «Шарпея», стриптиз-клуб на вулицi Понтье, що проiснував вiсiм рокiв, а згодом був закритий, бо виявилося, що там «торгували людьми». Камiнськi наразився на ще одне звинувачення, а заразом його запiдозрили ще й у вбивствi однiеi з танцiвниць, яку знайшли понiвеченою на смiтнику за кiлька кварталiв вiд закладу. Тодi вiн вийшов сухим iз води (свiдки й позивачi пощезали) i знову залiг на дно. Слушно вчинив: Корсо був упевнений у його причетностi до злочину й облагодив би справу на свiй розсуд. Насамкiнець звiдник знову вигулькнув у 2013 роцi, коли вiдкрив «Сквонк», який мав чималий попит.

Корсо дiстався до вбиральнi, де двi стiни займали тримачi для костюмiв, а на третiй висiла низка гримерних дзеркал з пiдсвiткою в рамах. Тут панував веселий гармидер: на столиках валялися засоби для макiяжу, на долiвцi, як на полi бою, в безладi лежали валiзи на колiщатах, туфлi, бутафорiя.

Бiльшiсть мiс досi вешталися напiводягненими. В куточку stage kitten (те саме, що збирачка м’ячикiв на тенiсному кортi, але тут з пiдлоги доводилося пiднiмати бюстгальтери й труси) чiпляла свою здобич на вiшаки. Чечiточник – чорна шкiра, рожевий костюм – сидiв на ослiнчику та пригвинчував залiзнi набiйки собi на туфлi.

– Камiнськi? – звернувся Корсо до темношкiрого.

Хлопчина змiряв копа очима. Його нi здивувала, нi налякала поява ще одного полiцiянта: щойно Нiну було вбито, вони зачастили до них щiльними рядами.

– У кiнцi коридору.

Корсо переступив надувний гамбургер завбiльшки з пуф, капелюхи з пiр’ям, атласнi корсети, таiтянськi намиста… Аж раптом його пройняла нiжнiсть до дiвчат, адже тi самi вигадували сценарii, шили вбрання й вiдшлiфовували хореографiю. Вiн пригадав, як у дитинствi переодягався в Індiану Джонса або вдавав iз себе Брюса Лi перед дзеркалом спальнi у притулку.

Корсо зайшов без стуку. Спершу побачив помiчника режисера, який направляв плафон, видершись по драбинi пiд саму стелю. А тодi й уздрiв самого Камiнськi, що з голим тулубом, у спортивних штанях, руки – в боки, уважно пильнував за дiями технiка, нiби йшлося про будiвництво мосту через рiчку Квай.

Чiткiсть лiнiй худорлявого обличчя пiдкреслювала армiйська стрижка. Мав вiдповiдно збудоване, накачане тiло з мiцними, натренованими м’язами. Чи не найвiдомiший у столицi продавець порнопродукцii нагадував десантника, який щойно втiк iз зони вiйськового конфлiкту.

– Отакоi, – сказав вiн, коротко поглянувши на Корсо, – знову прилетiли.

Корсо помiтив, що вiн стояв босонiж на кокосовому килимi, який, либонь, правив за татамi на пiдлозi.

– Здаеться, ти не надто здивований.

– Останнiм часом копи занадилися до мене – аж гай шумить.

Корсо спромiгся на посмiшку.

– Завiтав, бо маю кiлька питань до тебе.

Без жодного попередження Камiнськi став у позу дзенкутсу дачi: попереду нога зiгнута, позаду – витягнута, кулаки – стиснутi й готовi до бою.

– Взяли мене пiд варту, та все вам замало?

Борнек без вагань затримав Камiнськi з огляду на його попереднi подвиги. І знову схибив. Комiсар був змушений вiдпустити пройдисвiта за кiлька годин: у нього виявилося алiбi.

Камiнськi рiзко обернувся в бiк

омiчника директора й угатив йому мавашi герi («круговий удар ступнi»), але за кiлька мiлiметрiв притримав ногу. Технiк, мабуть, уже призвичаiвся до таких витiвок i навiть не поворушився.

– Ви десять разiв сюди приходили, – провадив далi господар закладу. – Опитували моiх танцiвниць, викликали працiвникiв, набридали клiентам. Уже понад тиждень мое iм’я i сам клуб викачують у лайнi. Погано це все для бiзнесу.

– Не вигадуй. Пiсля того, як Нiну вбили, у тебе аншлаг. Нiщо так не притягуе клiента, як запах кровi.

Камiнськi простяг руки догори, нiби хотiв подякувати небесам.

– Нарештi я довiдався, чому так вiдбуваеться!

– Давай поговоримо серйозно… як справжнi чоловiки.

Сутенер вибухнув смiхом.

– Гей, Корсо, про що ти? Ми з тобою до повiй разом не бiгали. Востанне, якщо не помиляюся, ми бачилися в 2009 роцi, коли ти мене запроторив за грати.

Корсо навiть не озвався – звичнi нiкчемнi пiддражнювання.

– Я б хотiв, аби ти менi описав Нiну… як людину, близьку особу. Адже ти ii добре знав, чи не так?

Камiнськi знову став у позицiю дзенкутсу дачi.

– Не бiльше, нiж будь-який бос свою пiдлеглу.

Корсо пригадав офiцiантку з вивихнутою щелепою й танцiвницю, яку знайшли без обличчя на вулицi Жана Мермоза.

– Ви не спали разом?

– Нiна нi з ким не спала.

– Чим вона жила?

Камiнськi крутнувся й поцiлив йоко герi («удар ногою збоку») в колiна ремонтника, що досi порпався з освiтлювальною панеллю.

– Понад усе вона полюбляла плентатися голою по пляжах з бiлим пiсочком.

Корсо вже читав у справi: Софi Серейс була натуристкою. Навiть трусiв не було, щоб вiдокремити ii особисте життя вiд життя артистки.

– Наркотики, алкоголь?

– Я погано говорю французькою? Нiна була чистою, як джерельна вода.

– Жодних приватних клiентiв?

Глибоко вдихнувши, сутенер перейшов до пози шiко дачi, обличчям уперед, ноги зiгнутi, стопи пiд кутом 45 градусiв, руки на колiнах – так стоять борцi сумо. У своi п’ятдесят рокiв вiн був просто в олiмпiйськiй формi.

– Корсо, не шукай лайна, де його немае. Нiна була незаплямованою дiвчиною з вiдвертою душею. Сама привiтнiсть. Лише ii присутнiсть поряд з нами виправдовувала саму нашу роботу. Три днi тому Нiну поховали. В неi не було навiть родини, а я нiколи не бачив стiльки людей на цвинтарi. Прийшли друзi, колеги, шанувальники…

Корсо волiв би й сам пiти на похорон, щоб з’ясувати стан речей.

– Та ще й справжня профi! – вiв далi каратист. – Чи не найкраща у Францii. Сама писала сценарii, вигадувала фiгури, вирази, дрiбнички… Чорт забирай, я був певним, що вона стане справжньою зiркою. Новою Дiтою фон Тiз!

Камiнськi перебiльшував. В iнтернетi Корсо побачив лише гарненьку бiлявку, що мала незвичний типаж акторки нiмого кiно та виконувала простенькi хореографiчнi номери.

Нова стiйка. Подвiйний крок, перехреснi кроки. Окурi ашi.

– Шикарна дiвчина, iй просто не пощастило – зустрiла якогось покидька.

– Мабуть, тут, у тебе.

– Не гай часу, Корсо. Нiхто ще не скаржився на мiй заклад або людей, що сюди приходять. А збочення шукай серед йолопiв закомплексованих. Мораль породжуе зло, а не навпаки. Чув про таке?

Довелося проковтнути, й вiдчуття було таке, нiби його роздягнули. Вiн завжди намагався всiх заплутати: був суворим, наче справжнiй янсенiст, але одягався, як будь-який сорокарiчний фанат «Нiрвани»; шалапут у душi, а став копом; самопроголошений християнин, але майже нiколи не вiдвiдував церкви. Для iнтиму завжди вибирав незайманих янгелоподiбних дiвчат, хай лише для того, аби ще бiльше iх забруднити. Кого вiн хотiв ввести в оману? Самого себе?

– А твоi друзяки? – провадив вiн. – Ти хiба не спiлкуешся з тими, з ким разом сидiв? Із прихильниками жорсткого кохання?

Камiнськi викинув уперед тильний бiк ступнi в позi ура мавашi герi, а тодi помiняв ii на цумасакi герi, витягнув пальцi ноги. Корсо колись займався карате i змiг вiдзначити, що технiкою сутенер володiв бездоганно. Навiть у помiчника режисера вже почали тремтiти колiна.

– Знову помилка, пiдаре. Той, кого ти шукаеш, нiколи в тюрмi не сидiв i не носить на собi плакат iз написом «серiйний убивця». Це нормальний чувак, чистий, за ним нiчого немае.

Корсо погодився. Потреба в насильствi, що душила зловмисника зсередини, коли вiн перейшов до дiй, була тим бiльшою, що спокiйнiший вигляд вiн мав.

– А дiвчата вашi як до цього поставилися?

– А ти як гадаеш? Ми навiть створили групу психологiчноi пiдтримки.

Корсо ледь не розреготався.

– Але вони знову стали до роботи, – вiв далi каратист. – На знак солiдарностi. Вони вважають, що так зможуть якнайкраще вшанувати пам’ять Нiни.

– Show must go on…

Нарештi ремонтник пiд’еднав останнi дроти й почепив на мiсце плафон. Пiсля вмикання засвiтилися червоним очi скелета, який урочисто сидiв у кутку кiмнати, – вiн, либонь, слугував спаринг-партнером самому Камiнськi.

Годi тут стирчати. Вiн досхочу намилувався жалюгiдним видовищем i лише згаяв час iз пришелепкуватим каратистом. Вiд сутенера вiдгонило потом i дурощами, тiль

и не переляком, а ще менше – божевiллям, з яким цiлеспрямовано вбивали Нiну Вiс. Насправдi ж Корсо був упевнений: злочинець не належав до кола «Сквонка». Хай там як, а Борнек його б не прогавив. Вони мали справу iз зовнiшнiм нападником.

Помiчник режисера саме спускався з драбини, коли Камiнськi ввiчливо йому вклонився на знак прощання. Технiк коротко кивнув, схопив ящик з iнструментами й чкурнув.

– Корсо, всi знають, що ти гарний полiцiянт, – промимрив звiдник i витягнув грудку дурi, паперу для самокруток, сигарети. – Краще знайди менi ту наволоч, яка це зробила, а не дiставай мене тут до свiтанку.

– Це для нього ти приберiг свiй мавашi герi?

Камiнськi провiв язиком по самокрутцi та пiдморгнув:

– А може, я лишив його для тебе…

Корсо колись отримав чорний пояс другого дана, але вiн тодi був зовсiм молодий, i тепер йому здавалося, що це вiдбулося з кимось iншим, а не з ним самим. Але з Камiнськi вiн не протримався б навiть двох хвилин.

– Виклик приймаю, – все одно обiзвався вiн. – Занотуемо собi.

Камiнськi щойно закрутив цигарку, запалив ii та зацiдив нового йоко герi ледь не в обличчя копа. Корсо не встиг побачити його рухи вчасно, лише вiдчув, як ребро ступнi злегка ковзнуло по пiдборiддю.

Вiн знову ледве проковтнув, а тодi через силу усмiхнувся.

– Дай менi раз затягнутися.

3

Корсо займав двокiмнатне помешкання на вулицi Кассiнi в будинку 60-х рокiв. Вiн домiгся, аби вартiсть оренди знизили через непривабливiсть краевиду: з вiкон було видно лише глуху стiну лiкарнi Кошен. Квартира виявилася не такою й жахливою, а головне – йому подобався квартал, який за бульваром Араго нiби ширшав i вiльно простягався до парку Монсурi. Особливо зiгрiвав душу проспект Рене-Котi, схожий на рамблу[7 - Широка алея, обсаджена деревами, з хiдником у центрi. Назва походить вiд каталанськоi Ла Рамбли – найвiдомiшого бульвару в Барселонi.], де росли платани й стояли майстернi артистiв.

Полiцiянт шпурнув куртку й кобуру на диван i пiдiйшов до стiйки, що слугувала кухнею. Вiдчинив холодильник й уздрiв там застиглу картину холостяцького життя: зiпсутi продукти, напiввiдкритi бляшанки, залишки iжi «на винесення»…

Узяв одне пиво й умостився на розкладному лiжку; разом з письмовим столом це були единi меблi в помешканнi. Пiсля того, як вони з Емiлiею розiйшлися, вiн улаштував собi тут прихисток i навiть не намагався його якось покращити, хiба що постарався прикрасити кiмнату Таде. Зрештою, тимчасовiсть в усьому йому подобалася: це вкотре нагадувало, що вiн був парiею, вiчним вигнанцем.

Народився Корсо на самому днi суспiльства, вiд анонiмноi матерi, як i Нiна Вiс. У дитячi роки його постiйно переводили з одного притулку до iншого, мiняли названi сiм’i, в пiдлiтковому вiцi вiн блукав усюди, наче пес, – не ладний де-небудь затриматися, до чогось пристосуватися. Злодiй, наркоман, вiдлюдник – урятувати його вiд неминучоi загибелi вдалося лише Катрiн Бомпар, що взяла хлопця пiд свое крило й допомогла стати копом – едина рiч (крiм сина), якою вiн пишався у життi.

Але попри довгi роки вiрноi служби, бездоганне особисте досье та повну негнучкiсть, що всi вважали чеснiстю, старi закорiненi звички деколи давалися взнаки. Вiн став службовцем, одружився, платив податки – у 2000-нi роки йому вдалося перетворитися на статечного чоловiка, але з чорного кота бiлого не зробиш. За кiлька мiсяцiв вiн розiйшовся з дружиною, так i не став своiм серед полiцiянтiв – вiчний мандрiвник у своему життi… Циган на пустирi.

Трохи вiдпив, вiдчув, як пiйло вивертае шлунок. Прожогом залетiв у туалет i виригнув усе, що накопичилося за останнiй час: алкоголь, травку й цилюлiт стриптизерок. Корсо мав справжню ваду для будь-якого копа: вiн ненавидiв ночi. Не зносив працювати в цей час, терпiти не мiг завсiдникiв нiчних закладiв. Мрii буржуа, фантазii iнтелектуалiв здавалися йому джерелом тупостi й розпусти, втiленням хтивостi лiнивого натовпу. Хибним, мiфiчним усесвiтом, де розквiтала торгiвля тiлом, а час марнувався в пиятиках, порожнiй балаканинi та зляганнi. Суцiльна пиха.

Минала пiвнiч, i йому нестерпно кортiло заснути, ноги ломило, нудило так, що аж кишки вивертало. Краще вже бути просто вiйськовим та прокидатися на заклик сурми або ж учителем фiзкультури й на вранiшнiй пробiжцi ловити першi променi сонця.

Пiдняв голову вiд унiтаза й вiдчув полегшення. Освiжив водою обличчя, почистив зуби, всiвся за письмовий стiл. Нарештi сонливiсть вiдступила. А в комп’ютерi на нього чекали два геть рiзнi кошмари: мiг вибрати матерiали проведеного Борнеком розслiдування (вiн попросив вiдсканувати всi документи) або першi висновки у справi про розлучення. Утiм, краще жах роботи, анiж брехня судових розборiв.

Узявся за знiмки з мiсця злочину: вбита здавалася дуже блiдою в тьмяному свiтлi дощового дня. Вона якось дивно лежала: руки закрученi за спиною, ноги пiдiбганi у положеннi зародка, голова неприродно вигнута якомога далi назад. Злочинець зв’язав зап’ястки й щиколотки жертви ii ж трусами. Згодом вiн задушив дiвчину

юстгальтером – спочатку Корсо дещо недоречно подумав собi, що бiлизна марки Princesse tam-tam виявилася на диво мiцною для такого навантаження.

На перший погляд здавалося так, нiби покидьок згвалтував жертву, скориставшись тим, що було пiд рукою, аби знерухомити та вбити ii. Насправдi ж усе виявилося набагато складнiшим. Насамперед жертву не гвалтували: жодноi подряпини на статевих органах, навiть слiду сперми не знайшли. Згодом убивця прив’язав лiфчик-зашморг до трусiв за спиною жiнки – дiяв, як справжнiй професiонал. Схоже було на те, що потiм вiн ii покремсав, а тодi вже сама жертва затягнула на собi петлю, звиваючись вiд болю.

Рани на лицi були потворними: знаряддя вбивства – нiж, сiкач, принаймнi якесь знаряддя iз тонким лезом – пошматувало щоки так, що рот розiрвало до самих вух. Згодом вiн запхав камiння глибоко в горло, аби щелепа залишалася широко роззявленою. Створювалася картина гнiтючого, надривного крику, як у творах Едварда Мунка. На довершення жаху: капiляри повiк та бiлкiв луснули вiд перенапруження – очi повнiстю залило кров’ю.

Роздивляючись свiтлини, Корсо нiчого не вiдчував. Як i бiльшiсть копiв, з плином часу вiн утратив здатнiсть обурюватися, коли стикався з людською жорстокiстю. Лише зрозумiв, що мае справу з першорозрядним чудовиськом, дуже прискiпливим у плануваннi злочину й ладним геть оскаженiти, коли жорстокiсть затьмарювала розум.

Корсо гортав протоколи. Борнек погрiв чуба: молодець. Навiть гадки не мав, що б вiн мiг тепер iще зробити. Можливо, убивця знав Нiну, а що, як нi? Можливо, вони зустрiчалися двадцять рокiв тому, а що, як напередоднi загибелi?.. Десь там у часi та просторi iхнi шляхи перетнулися, i жодноi можливостi вiдстежити, коли саме спалахнув згубний вогник у його очах, промайнула хижа тiнь…

Друга ранку. Сон не брав. Пiшов шукати ще одну пляшку пива, а тодi вирiшив дати собi раду з тим, що найбiльше дошкуляло: натиснув на кнопку мишки, вiдкрив позовнi вимоги, що надiслала йому адвокат, i прокрутив список своiх недолiкiв, провин та хиб. Тут було геть усе: алкоголiзм, домашне насильство, постiйна вiдсутнiсть, моральне знущання… Емiлiя не наважилася лише на одну рiч, – але вiн був певним, що в разi чого можна сподiватися навiть на таке, – вона не закидала йому тiлесних домагань стосовно сина.

Злiпили все абияк, украй важко було повiрити таким свiдченням, тож вiн сподiвався, що iм не вдасться спiймати суддiв на цей гачок. Ще пiдступнiшим був спосiб, у який Емiлiя та ii адвокатеса намагалися з будь-якоi риси його характеру, навiть iз його чеснот, вилiпити вади. Старанно виконуе роботу? Син нiколи не бачить тата. Перевiряе його домашнi завдання, пильнуе, щоб той учився грати на пiанiно? Тиран, надто вимогливий i владний. Стараеться присвятити синовi вiльний час? Ладний на все, аби вiддалити його вiд матерi…

Коли рядки на екранi почали зливатися в лiнii-блискавки, вiн закрив документ, ледь стримуючись, аби не жбурнути ноутбук у стiну.

Треба було знайти спосiб угамувати гнiв. Йому на думку спало лише одне: зателефонувати Ламберу, коменданту 2-i групи БПН, тобто Нарковiддiлу.

– Ламбер? Це Корсо.

– Як справи, старий? – радiсно привiтався той. – Я думав, що в БКР усi лягають спати о 22-й годинi.

– Щось комбiнуете сьогоднi вночi?

– Що тобi до нас? Ти що, з полiцii?

– Я не жартую.

Пролунав недобрий смiшок.

– Невеличкий шмон – щойно першi пiвнi заспiвають.

– Буде гаряче?

– Брати Зарауi, братику. Нагоди чекали три роки. Наш iнформатор каже, що там е новенький виробничий цех, лабораторiя, гiдравлiчний прес i крута дорожезна швидкiсна тачка.

– Скiльки там?

– Сто кiло гашишу, стiльки ж коноплi й чималий пакунок необробленого коксу.

Корсо навiть присвиснув вiд захвату. Сподiвався на маленьку вилазку, щоб трохи мурашки забiгали по спинi, аж раптом надибав масштабну операцiю.

– Де?

– Пiкассо.

Дiльниця Пабло Пiкассо в Нантерi була чи не першою в списку ЗПРЗ (зон iз пiдвищеним рiвнем злочинностi). Перший рiвень загрози й небезпеки.

– Приеднуюся до вас.

– Гей, братику, це справа Нарковiддiлу, ти не на ярмарку в Сен-Жермен-ан-Ле.

– Мiг би вам стати в пригодi. Я там вирiс.

– Хвалько. З якого дива ти туди заявишся?

– Мушу трохи розрядитися.

– Ми тут напругу не знiмаемо.

– Припиняй.

Аж раптом Ламбер поцiкавився:

– Проблеми з начальством?

– З моею колишньою. Щойно отримав свiдчення вiд ii адвокатеси стосовно розлучення.

Коп заквоктав, мов той iндик, в якого прорiзався голос:

– Я це називаю форс-мажором. Be my guest.[8 - Ласкаво прошу (англ.).]

4

Дiльницi Пабло-Пiкассо як такоi не iснувало. Йшлося про будинки на проспектi Пабло Пiкассо в Нантерi. Фасади високих i круглих веж, створених архiтектором Емiлем Айо, прикрашали кольоровi вiзерунки-хмаринки та вiкна у формi крапель води. Прекрасний архiтектурний задум, що згодом обернувся на жахливий осередок злиднiв та злочинностi.

Саме тут минули пiдлiтковi роки Корсо, i вiн мiг пригадати будь-яку деталь будiвель: у загальнiй части

i дверi пофарбованi в яскравий колiр, а стiни вкривав пiстрявий тиньк. У помешканнях стiни були круглими, а долiвку застеляло килимове покриття, схоже на коротко пiдстрижений газон. Багато простору, багато фантазii, але мешканцi не забарилися все зiпсувати, забруднити, знищити. І не важливо, яка там пляшка, головне – сп’янiти.

На кiльцевому бульварi Оборони вiн уже побачив вежi, що вимальовувалися на тлi яскраво-синього неба. 3-тя година 45 хвилин. Устигав. Ламбер попередив, що облава почнеться рiвно о четвертiй: Нарковiддiл домiгся вiд суддi з питань затримання та звiльнення (СЗЗ) дозволу здiйснити обшук уночi.

Вiн виiхав з кiльцевого бульвару й рушив уздовж скупчення офiсних будiвель – скло, сталь, чiткi лiнii, – яких не iснувало, коли вiн був молодим. На першому ж круговому перехрестi зауважив, що свято вже почалося. Пiдмурiвками веж бiгали променi проблискових маячкiв. У нiчному повiтрi лунали пострiли. Із виском шин на повнiй швидкостi його обганяли полiцiйнi автiвки.

Корсо почепив мигалку на дах автiвки й увiмкнув радiозв’язок. Крiзь сичання проривався громовий заклик:

– ТН5 усiм патрулям, полiцiянт – на землi. ТН5 усiм патрулям, повторюю: полiцiянт – на землi!

Ламбер не мiг розпочати операцiю ранiше. Може, iх застукали тi, що стояли на шухерi – мiсцевi вартовi? Або група потрапила в пастку? Одна помилка – i вже незрозумiло, хто кого застукав.

Корсо був змушений загальмувати на другому круговому перехрестi – далi проiзд перекривали полiцiйнi фургони, що припаркувалися в шаховому порядку. Либонь, сюди з’iхалися всi, хто носив однострiй у Нантерi. На око Корсо визначив: тут були хлопцi з Бригади боротьби зi злочиннiстю, хтось iз 92-го Пiдроздiлу судовоi полiцii, десь неподалiк купчилися копи в одностроях центральних департаментiв та комiсарiатiв (за iронiею долi, одна з будiвель Мiнiстерства внутрiшнiх справ мiстилася на вулицi Труа-Фонтано за кiлька сотень метрiв).

Вiн заiхав на тротуар, зупинився й вистрибнув iз автiвки. Багажник. Бронежилет. Sig Sauer SP 2022. З пiстолетом у руцi вiн сунув уздовж припаркованих на вулицi машин, намагаючись збагнути, що вiдбуваеться. Зiткнення зосередилося бiля вежi Айо, другоi вiд кругового перехрестя. Саме там вiн колись мешкав.

Корсо показав жетон першому вартовому, якого зустрiв, вигукуючи:

– Що тут коiться?

– Бригадир Менар. Комiсарiат Нантера.

– Я поставив тобi питання: що коiться?

– Лише двi групи. Чекаемо, що до нас перекинуть ще три.

Корсо не мiг уторопати: вартовий кепкуе з нього чи обкурився, а тодi зрозумiв. Вiн пiдiйшов ближче й крикнув йому в саме вухо:

– Знiми цi бiсовi затички!

Полiцiянт пiдплигнув, а потiм витяг з вух протишумовi вкладки.

– Перепрошую, – пробурмотiв вiн, – я… про них забув. – Бiдолаха трусився з голови до п’ят, тримаючи вогнепал у тремтливiй руцi. – Ви… ви щось казали?

– Що-тут-вiдбуваеться?

– Невiдомо. Стрiляють уже хвилин десять…

Корсо продовжив рухатися вулицею невеличкими перебiжками, мiцно стискаючи зброю обома руками. Свiтлодiоднi лампи вихоплювали з темряви деякi дiлянки, якi йому вдалося, нарештi, розгледiти. Праворуч, попiд вежею, за кам’яними дюнами, що слугують у кварталi зеленими острiвцями, два полiцiянти в бронежилетах стрiляли з помпових рушниць.

Злiва, з iншого боку проспекту, стрiчка безпеки заважала тримати вуличних роззяв на вiдстанi, але нiхто так i не наважився потрапити на поле бою.

Корсо примружив очi й побачив кiлькох копiв, що сховалися за автiвками. Також вiн уздрiв повняву жiнку у вуалi та джелабi[9 - Традицiйний берберський одяг: довга сукня з загостреним капюшоном i широкими рукавами.], яка стояла мiж бiйцями й репетувала в свiтлi лiхтарiв:

– ‘Іiбнi! ‘Іiбнi! ‘Аiн гу? ‘Аiн гу?

Вiн трохи знав арабську, а тому зрозумiв, що вона хоче донести: «Сину! Сину! Де вiн? Де вiн?» Перед нею навколiшки стояв полiцiянт Бригади боротьби зi злочиннiстю. Вiн схопив ii за сукню й змушував присiсти.

Корсо посунув трохи далi в бiк веж i обминув кiлькох копiв, що стрiляли наослiп. Кулi свистiли, немов останнi бенгальськi вогнi на якомусь небезпечному святкуваннi. Звуковим тлом слугувало шипiння рацiй – навкруги панував безлад.

Щойно вiн знайшов собi схованку за смiттевими баками, як надибав трупа. Обличчя в нього було знесене кулеметною чергою. Розлита кров прилипла до колiщат контейнерiв i мiшкiв зi смiттям, що iх полишали просто на землi. Корсо весь вимазався, бо спирався колiном на асфальт. ‘Іiбнi! ‘Іiбнi! ‘Аiн гу? ‘Аiн гу? Очевидно, славнозвiсний син.

Вiн вилiз на бруковану дюну, що вiддiляла його вiд поля бою. Спершу не побачив нiчого, крiм спалахiв, що роздирали нiчне повiтря. Згодом угледiв луску величезноi змii, яка прикрашала майданчик. І лише тодi його очам вiдкрилося надзвичайне видовище. Над лавками на лiхтарi висiла людина – голова ii схилилася пiд прямим кутом до осi стовпа.

Ламбер та його хлопцi причаiлися в овальнiй брамi будiвлi й стрiляли по черзi. Одягненi в усе чорне, скутi бронежилетами, едина кольорова пляма – червоний нарукавн

к. Жалобна стрiчка на пурпуровому похованнi.

Корсо помчав до них. Вiн ще не встиг привiтатися, а вже зауважив, що в них були напiвавтоматичнi штурмовi гвинтiвки HK G36, заладованi 5,56-мiлiметровими патронами – стандартний натовський калiбр.

Поглянувши на Корсо через плече, Ламбер насилу розсмiявся.

– Таки прийшов? Молодець, не пошкодуеш.

5

– Кого це повiсили? – спитав Корсо, намагаючись роздивитися, що коiться за плечима копiв.

– Наш iнформатор. Телепень якийсь – попався, щойно передав данi. Напевно, здав нас. Усе пiшло шкереберть: очiкували саме нас…

У тiнi арки Корсо краще роздивився своiх товаришiв. Ламбер – високий блiдуватий чолов’яга iз солом’яною чуприною та вицвiлими бровами. На довершення картини – вiспувата шкiра й гнилi зуби. До пари й помiчники: один, мов справжнiй мареро[10 - Гангстер латиноамериканського походження, укритий тату.], вiд шиi до скронь – у тату, а другого прикрашала «тунiська посмiшка» – шрам вiд рота до вух, що йому лишили на згадку наркодилери, яких вiн запроторив за грати.

– Схема така, – сповiстив Ламбер. – За змiею стоять брати Зарауi та iхнi поплiчники, що стрiляють по нас. За ними, бiля вежi, яку ти бачиш далi, ховаються приятелi повiшеного – вони теж смалять. Подекуди першi переключаються на других i вiдправляють декiлька куль у iхнiй бiк, а тодi знову палять по нас. Часом тi, що засiли поблизу вежi, згадують про копiв, i кулеметна черга летить сюди. Справжнiй секс утрьох.

Веселощi Ламбера вiдгонили безнадiею. Цiеi ночi знову матимемо вбитих, поранених, а врештi-решт – дiрка з бублика й нiчого доброго.

– Я чув повiдомлення по рацii, – докинув Корсо. – Один з хлопцiв лежить на землi?

– Легке поранення. Проте Зарауi втратив одного, а iншого сильно зачепило. Якщо пощастить, уколошкаемо ще одного або двох там, позаду змii.

– План який?

– Немае плану. Очiкуемо людей з РОГ[11 - Регiональна оперативна група.]: вони влаштують штурм i всiх розженуть. Якщо повернемося живими та здоровими, подякуемо за це Святiй Ритi.

– А лабораторiя?

– Облажалися. Поки ми тут перестрiлюемося, вони переносять товар поблизу майданчика. Цi пройди обороняють в’iзд до парковки. Коли надiйде пiдмога, iх уже й слiду не буде.

Корсо спало на думку:

– Є iнший вхiд.

– Про що ти?

– Пiдвали з’еднанi зi стоянкою.

– Ти щось наплутав. У нас е плани, вони на першому поверсi.

– Кажу тобi, я тут мешкав колись. Через вентиляцiйнi ходи можна дiстатися до стелi парковки.

Очi Ламбера зблиснули вогником чи то лихоманки, чи то шалу.

– Пiдвали перебудували й улаштували в них мечеть, – обiзвався вiн. – Туди можна потрапити лише ззовнi.

– Твоi хлопцi нас прикриють. Евакуацiйний вихiд за десять метрiв вiд нас уздовж стiни.

Ламбер зняв свiй HK G36 iз запобiжника й заволав:

– Чули, хлопцi? Цього вечора обмиемо подiю, я пригощаю!

Копи приготувалися. За сигналом керiвника вони почали стрiляти, а Ламбер i Корсо рушили вздовж фасаду вежi. Корсо роздивлявся пащу змii (всiяна кам’яною лускою скульптура виринала з плити майданчика) й дякував Усевишньому, що вiн – полiцiянт, що його iснування якесь ненормальне й пiдживлюеться самою смертю.

Ламбер зупинився. Незабаром вони мали опинитися на вiдкритiй дiлянцi. Знову сигнал – i вони пробiгли останнi кiлька метрiв, що вiддiляли iх вiд евакуацiйних дверей. Мозаiка розлетiлася вщент, кулi наздоганяли iх у сутiнках. Ударом ноги Ламбер вибив вхiд у мечеть-пiдвал. Вони занурилися в темряву й запалили електричнi лiхтарики. Всерединi – нiкого.

Колись тут мiстився сарай для велосипедiв та мотоциклiв. Корсо часто сидiв у ньому по обiдi й порпався бiля мопедiв. А тепер промiнь лiхтарика вихоплював iз пiтьми килими, дерев’яний мiхраб, що вказував напрям на Мекку, вiршi Корану й облямованi божественнi iмена на стiнi.

Корсо знадобилося кiлька секунд, аби зорiентуватися в знайомому мiсцi.

– Туди!

Вони перетнули кiмнату впоперек i лiворуч надибали примiщення котельнi. Корсо зайшовся гатити в дверi ногою, але йому не пощастило, як Ламберу, – навiсний замок тримався мiцно. Коп з Нарковiддiлу вiдштовхнув його й пальнув у сталеву петлю, яка вiдлетiла iз силою гiльзи. Стрiлянина в мечетi: блюзнiрство стае наругою.

Вони дiсталися до комiрки, де були складенi кнопки, перемикачi, запобiжники. Над ними, за два метри вiд долiвки, бiчна решiтка прикривала вентиляцiйний хiд. Спершись ногами на електричний щит, Ламбер спромiгся видряпатися досить високо й вiдiрвати рамку ножем – у нього був фiнський пуукко, яким вiн полюбляв хизуватися в кнайпi, де вони часом снiдали разом.

Решiтка вiдлетiла, i Ламбер, тримаючи гвинтiвку, прослизнув у прохiд, устелений всерединi скловатою. Корсо, хоч як стривожений, рушив услiд. Вiн нiколи не залiзав так далеко в глиб, навiть не був упевнений, що димар веде до стоянки. За кiлька метрiв пiтьма почала iх душити. Спiтнiлий Корсо подумки пiдраховував вiдстань, що вони подолали, – пiвшляху, мабуть, уже позаду.

Аж раптом Ламбер зойкнув. Корсо вiдчув, що спека стала якоюсь iншою:

колючою, iдкою, мов розбуджений у лiгвi звiр.

– Вiдступай! Вони закинули сюди вогонь!

Корсо сунув назад, вiдштовхуючись лiктями, намагаючись допомогти собi колiнами. Дим, волокна й згар дерли горло. Скловолокно, якщо спалахне, накрие iх шаром вогню.

– Вiдступай! Якого дiдька? ВІДСТУПАЙ!

На смерть переляканий Ламбер силувався, як i Корсо, пропхатися назад i вдаряв того ногами по обличчю. Нарештi, звиваючись, мов той хробак у трiщинi дерева, вiн вiдчув пiд собою порожнину. Ще раз вiдштовхнувся й гепнувся на долiвку комiрки, просякнутоi ядучими випаровуваннями. Аж гульк – Ламбер упав просто на нього, вдаривши чоботами iз металевими набiйками. Вони лежали тепер валетом, кашляли, плювалися, вiдригували.

– Дверi вiдчини! – ледве вичавив iз себе Ламбер. – Ми зараз поздихаемо!

Корсо штовхнув пiдбором заслiн, i вони спромоглися рачки виповзти з комiрки. Зiщуленi, заслiпленi копи випльовували шматочки вовни й ковтали повiтря, мов потопельники, що в останню мить таки зумiли виринути.

Ламбер пiдвiвся й схопив Корсо за куртку.

– Треба вшиватися. Ми зараз спалахнемо пiд три чорти!

Корсо мимоволi поглянув у бiк комiрки. Жодного натяку на пожежу. Полiцiянт трохи зачекав, а тодi збагнув: скловата була вогнестiйкою, а дим у вентиляцiю потрапив лише тому, що з iншого кiнця вибухнула запалювальна бомба.

– Ну то й що? – спитав Ламбер пiсля того, як Корсо подiлився з ним мiркуваннями.

– Повертаемося. Йолопи пiдкинули вогню й гадають, що всi негайно накивали п’ятами. Саме тепер було б добре спiймати iх на гарячому!

Ламбер, зiгнувшись навпiл i спираючись руками на колiна, досi вiдкашлювався.

– Я забув, що ти ненормальний…

Корсо вже залазив у прохiд. Треба було лише затамувати дихання, ще раз проповзти наослiп i вискочити з iншого боку. Дилери подумають, що мерцi повернулися з того свiту, i навiть спротиву не чинитимуть. Принаймнi так вiн себе переконував, коли просувався вперед, заплющивши очi й не пропускаючи повiтря в легенi. Корсо чув тiльки, як шарудять Ламберовi чоботи по обгорiлiй скловатi та оцинкованiй сталi стiн – Пан Наркотики заповз усередину слiдом за ним.

Згодом вiн помiтив отвiр. Наркоторгiвцi вiдкрутили решiтку, щоб запустити бомбу у вентиляцiю. Ось i стеля стоянки з брудними неоновими лампами.

Корсо висунувся трохи вперед i мiг спостерiгати з висоти за тим, що вiдбуваеться: якийсь типок переносив цiлий блок смоли канабiсу завбiльшки, як велика пакувальна коробка. Ще двое штовхали кудись гiдравлiчний прес. Четвертий перетягав дволiтровi бiдони з якимось хiмiчним перетворювачем.

Сльози заслали йому очi, дiоксид вуглецю просочився в легенi, але Корсо силувався збагнути, чи зможуть вони з Ламбером удвох знешкодити каналiй. Переваги: в мерзотникiв руки були зайнятi. Недолiки: з дiри за два метри вiд землi вони виповзатимуть кiлька секунд – за цей час злочинцi встигнуть витягнути зброю.

– Чорт, просувайся! – промимрив позаду Ламбер, що вже почав задихатися.

Корсо запхав пiстолет за пояс, учепився руками за край i сяк-так вiдштовхнувся. Пролетiв головою вперед уздовж стiни – так i приземлився. А тому розбив собi писок об капот автiвки й загубив пiстолет.

Прокотився землею, хутко проповз рачки до зброi та поцiлив навмання в бiк дилерiв, що змарнували, як вiн i сподiвався, кiлька секунд через те, що не вiдразу оговталися.

– Не рухатися! – вигукнув Корсо.

Перший покидьок завмер посеред стоянки, не випускаючи з рук брикет канабiсу. Ще двое стояли бiля мiнiвена «Мерседес» V-класу з вiдчиненими заднiми дверима – гiдравлiчний прес вони поставили на долiвку. А четвертий випустив з рук пластиковi бiдони.

Усе вiдбулося одночасно, i Корсо побачив, що той з молодикiв, який стояв бiля автiвки, опустив руку в ii задню частину, хлопець з бiдонами кинувся навтiки, чолов’яга з канабiсом порачкував, а за спиною копа на машину, вiд якоi вiн сам щойно вiдштовхнувся, з гуркотом повалився Ламбер разом iз гвинтiвкою.

Корсо вистрiлив у двох найнебезпечнiших iз них i поранив того, що порпався всерединi мiнiвена, потiм поцiлив у брилу канабiсу, а тодi той, що ii тримав, вiдлетiв вiд удару назад – Корсо знав, що робить: з 2012 року копи використовували експансивнi кулi нового зразка, якi роздробляються, коли влучають у цiль, але не пробивають ii.

Усi заклякли. Поранений перекинувся всередину «Мерседеса». Його поплiчник мимоволi пiднiс руки. Той, що був з канабiсом, лежав на животi, притиснутий до автiвки вантажем коричневоi наркоти. Один iз шахраiв, щоправда, втiк.

Тримаючи злочинцiв на мушцi, Корсо крикнув Ламберовi:

– Наручники iм почепи!

Йому нiхто не вiдповiв. У повiтрi бринiла напруга, звiдусiль до нього промовляли тисячi сигналiв тривоги. Ламбер там що, розбився насмерть, коли падав? Вiн хутко поглянув у його бiк i побачив, що той спираеться на землю колiном i чубиться з плюгавцем у капюшонi, який вигулькнув невiдомо звiдки. Наркоторгiвець силувався повернути гвинтiвку Ламбера на нього самого. Обома руками вiн стискав кистi полiцiянта, змушуючи того прострелит

себе. «Капюшон» уже тримав палець на спусковому гачку. Корсо вiдплигнув на два кроки вбiк, аби пiд вiдповiдним кутом пальнути так, щоб куля не пробила голову мерзотника й не вбила полiцiянта, хоч якими новими були його патрони.

Зi свого мiсця Корсо побачив, як пересуваеться палець, а обличчя Ламбера аж витягнулося вiд зусилля. І тодi вiн вистрiлив. Куля влучила в череп зловмисника – костi й мозок просто розлетiлися на всi боки. Корсо кинувся до нього так швидко, що встиг навiть побачити дим вiд пострiлу, який виходив з рота дилера, котрий уже лежав на землi.

Ламбер вiдразу схаменувся й навiв свiй HK G36 на двох iнших, якi – miracolo[12 - О диво! (iт.)] – все ще стояли нерухомо. Корсо вiдступив на кiлька крокiв i сперся на кузов автiвки – ноги в нього тремтiли. Ламбер уже одягав кайданки на руки обом телепням.

Щось спонукало його пiдiйти до «Мерседеса». І знову Корсо переконався в тому, що досi вмiе влучно стрiляти: куля знесла пiвживота наркодилера, спалила його плоть i знищила життево важливi органи. Його ледь не знудило, щойно вiн пригадав усi трофеi, здобутi цього вечора.

Ламбер вiдважив йому дружнього стусана у спину.

– Ще два iдiоти врятували життя твого колишнього товариша!

6

Дев’ята година, iнструктаж у будинку № 36[13 - Номер будинку на набережнiй Орфевр, де до 2017 року мiстився штаб i служби Регiонального управлiння судовоi полiцii префектури Парижа.].

Корсо проспав з п’ятоi до восьмоi одягнутим, а тодi взяв душ, поголився, знову одягнувся, намагаючись не думати про рiзанину, що сталася напередоднi.

З Ламбером вони домовилися, що нiкому не скажуть про те, що вiн там був. Керiвник групи вiдповiдатиме за операцiю, – за ii успiх, за трупи (одним з убитих виявився Мехдi Зарауi власною персоною), – а Корсо повернеться до розслiдування справи та своiх папiрцiв. Сили реагування, нарештi, поклали край стрiлянинi бiля фiгури змii. Втекти пощастило лише приятелям повiшеного. Пiдсумок: пiдпiльну лабораторiю знищено, жменю дилерiв заарештовано, серед злочинцiв – трое вбитих та двое поранених, зокрема один з ватажкiв банди, серед копiв – один поранений. Ламбер може пишатися. А Корсо – вiдчути свого роду катарсис.

Убити нараз двох за одну нiч – а всього вiн спровадив на той свiт шiстьох або сiмох за вiсiмнадцять рокiв служби – це вам не жарти. Зазвичай, аби залiкувати душевнi травми, вiн виконував певний ритуал: бiг до церкви Св. Якова госпiтальерiв з Альтопашiо – першого храму, що трапився йому в Парижi пiсля того, як вiн утiк iз передмiстя, – i благав Господа простити його грiхи.

Корсо був копом i добре усвiдомлював, що зло присутне всюди, в кожнiй людинi, проте дивився на всесвiт з вiрою в майбутне та вважав, що iснуе п’ята фундаментальна сила[14 - Нинi достовiрно вiдомо про наявнiсть чотирьох фундаментальних сил, або взаемодiй (гравiтацiйноi, електромагнiтноi, сильноi i слабкоi), що слугують пiдгрунтям для усiх фiзичних явищ у всесвiтi.] – любов. Ось чому пiсля того, як проливалася кров, вiн виганяв iз себе бiсiв у тишi парафiяльноi церкви. Молитвами та благаннями намагався приборкати демонiв, що мiстилися в душi i знову пiдняли голову…

Того ранку забракло часу на виконання обряду. О 8-й годинi 45 хвилин вiн вирушив у напрямку Сени – двотонова сирена ревiла на даху автiвки. Найбiльше його бентежила власна легкодумнiсть. Адже в нього був 9-рiчний син – любов та кумир, що надихав на боротьбу, а вiн знову без потреби наражав себе на небезпеку…

Третiй поверх, кавоапарат. Горло обпалила рiдина, та вiн не вiдчув анi запаху, анi смаку напою. Але йому цього вистачило.

У залi для загальних зборiв на нього вже чекали члени його групи. Упродовж останнiх чотирьох рокiв вiн керував згуртованою та дiездатною командою, але створення крихкоi рiвноваги всерединi колективу коштувало йому кiлькох безсонних ночей. Щойно вилетить один з елементiв – i вся конструкцiя завалиться…

Барбара Шомет, тобто «Барбi». Анi iм’я, що навiювало Корсо думки про жiнку нiжну, високу на зрiст, анi прiзвисько не пасували до ii справжнього образу. Їй було тридцять, вона була другою особою в групi, мала каштанове волосся та невиразне обличчя. Суха, як скiпка, завжди носила чорнi вовнянi сукнi, дiрявi колготки та взуття «Стан Смiт», придбане на розпродажу. Торохтiла, наче автомат, рухалася незграбно, випромiнювала нервовiсть та життеву невлаштованiсть.

Закiнчила факультет полiтологii, згодом мала вступити до Нацiональноi школи адмiнiстрацii, але в 26 рокiв рiзко змiнила плани й попрямувала до школи копiв – не Вищоi нацiональноi школи полiцii в Сен-Сiр-о-Мон-д’Ор, де навчаються майбутнi комiсари, а до звичайнiсiнькоi фабрики полiцiйних кадрiв у Канн-Еклюз. Нiхто не мiг уторопати, чому вона так учинила. Також нiчого невiдомо про ii родину чи особисте життя (навiть якби в неi виявився хлопець, його було б шкода, адже вона одноманiтна, як звук маракасiв). Барбi була капiтаном, але Корсо пророкував, що незабаром жiнка отримае звання коменданта. Вiн ще нiколи не зустрiчав копа з таким аналiтичним роз

мом i такою пам’яттю. Доручити iй розiбратися з роздрукiвкою телефонних розмов або виписками з банкiвських рахункiв означало вже розшифрувати iх.

48-рiчна Наталi Валлон – геть iнша. Багато рокiв вона займалася культуризмом, тим-то до неi пристало прiзвисько Стокос (копи теж полюбляють мовнi iгри[15 - “Стокос” (stockos) утворене вiд “косто” (“costaud” – “кремезний, здоровань”).]), або просто Сток – так швидше вимовляти. Жiнка мала мiцну статуру, тож у Судовiй полiцii подейкували, нiби вона лесбiйка, зрештою, в неi був чоловiк, викладач, з яким вони разом прожили вже двадцять рокiв, та двое дiтей, що успiшно навчалися в школi.

Сток завжди носила чорнi простацькi костюми, бiлi блузки й берцi – справжнiй солдат Карного розшуку, щось середне мiж службовцем i трунарем.

Жiнка не плекала надмiрно честолюбних надiй i навiть не мрiяла отримати колись звання капiтана. Єдиним ii дошкульним мiсцем були мiцнi напоi. Час вiд часу Корсо доводилося нагадувати правила роботи в групi: алкоголь та наркотики – пiд забороною, службово-штатна зброя – в шухлядi, i жодних дешевих кпинiв, будь ласка.

Як людина Наталi не мала рiвних. Усмiхнена, добродушна, лагiдна; легко, як нiхто в групi, завойовувала довiру свiдкiв i самих пiдозрюваних. Пiд час допиту iй удавалося отримати бiльше свiдчень, нiж будь-кому з полiцiянтiв.

Третiм у групi був коп на iм’я Людовiк Ландремер – його Корсо любив менше за всiх. 35-рiчний талановитий тулузець, магiстр економiки, швидко пiднявся службовими сходинками. Вiн скидався на продавця автiвок, – добре припасований костюм, гостроносi черевики, – мав руде кучеряве волосся й захоплювався регбi – здаеться, це було единим його хобi. Коли в нього питали, звiдки вiн родом, Людовiк вiдповiдав: «Овалi»[16 - Овалi, або свiт овального м’яча, тобто регбi. У Францii так деколи називають пiвденно-захiдну частину краiни, де е багато професiйних спортклубiв.].

Його ахiллесовою п’ятою були сайти знайомств. Молодик iснував лише вiд однiеi нiчноi здибанки до iншоi. Керувався гаслом: «Одна жiнка на вечiр, один матч на тиждень». На робочому комп’ютерi йому обмежили доступ до певних сайтiв, а свiй ноутбук вiн мусив залишати в роздягальнi.

Козирем полiцiянта була терплячiсть. Вiн ладен був невтомно й безупинно нишпорити в цiлому будинку, дзвонити в усi дверi, ставити тисячу разiв тi самi питання. Людо на прiзвисько «Трал» примудрявся витягти зi своiх сiток важливий предмет, недоречну дрiбничку, що могли знецiнити всi попереднi припущення пiд час розслiдування.

Був iще хлопець, якого звали Крiшна Валье. Батьки-хiпi, якi подарували синовi iм’я iндуiстського божества, мабуть, не надто тiшилися з того, що iхнiй нащадок став копом, «а головне – чиновником». Сутягою, що цiлими днями сидiв на роботi (в нього був кабiнет, так званий «карцер»), дряпав протоколи допитiв, рапорти, пояснювальнi. Мав вищу юридичну освiту, тож серед них лише вiн володiв мовою, якою спiлкуються мiж собою суддi, та розумiвся на адмiнiстративних викрутнях. Вiн також завiдував архiвами й вiдповiдав за Salvac, величезну базу кривавих злочинiв – пiсля кожноi справи йому належало заповнювати довжелезну анкету.

Решта спiвробiтникiв iндуiстами не були, але всi вони поважали Крiшну, – iхнього Крiшну, – адже завдяки його зусиллям вони не за комп’ютером просиджували, а могли довше попрацювати поза вiддiлом.

Зовнiшнiсть Крiшни вiдповiдала фаховi або ж навпаки. Невисокий на зрiст, тендiтний, лисуватий у неповнi 35 рокiв. Свiй образ вiн доповнив дорогими брендовими окулярами в прямокутнiй роговiй оправi й був схожим на iграшку з конструктора Лего. Про його особисте життя нiхто нiчого не знав, але для людини з такою головою, як у нього, воно, напевно, мiстилося десь на аркушi для нотаток.

Вiн не брав участi в зборах, не провадив розслiдувань, нiколи не виповзав зi свого кабiнету, але був життево необхiдною частиною групи. Мав виняткову витримку, зокрема стосовно колег, якi не стукали в дверi, коли заходили до нього, а вперто вiталися словами «Харе Крiшна».

– Гаразд, – почав збори Корсо, плеснувши в долонi, – з поточними завданнями впоралися?

– У мене ще лишилися хвости у справi Мартеля, – доповiла Барбi. – Людо склав останнi протоколи щодо корейського цеху. Очiкуемо висновки експертизи зi стоянки в Обервiлье. Вже не викликаемо свiдкiв лiнчування в Шато-Руж…

Слово «лiнчування» нагадало Корсо вчорашнього повiшеного, а також його власнi провини. Аж зiпрiв, щойно припустив, що iхню групу можуть вiдправити перерахувати загиблих на дiльницю Пабло Пiкассо. Але Ламбер, очевидно, триматиме справу подалi вiд нього. Пильнуватиме 92-й пiдроздiл судовоi полiцii – кожний мае дбати про свою дiлянку.

– Тож ми можемо цiлком зануритися в справу «Сквонка»?

Сток, яка тримала руки в кишенях (вона нiколи нiчого не записувала), вирiшила втрутитися:

– А що ми маемо робити?

– Я ж учора розповiдав: тягар переклали на нашi плечi – сподiваються надати справi поштовх.

– У нас е всi потрiбнi документи, – додав Людо. – Борнек з хлопцями добре попр

цювали.

– Але можна зробити краще, – запевнив Корсо.

Група схвально промовчала: марнославство – головний рушiй будь-якоi вiйни.

– Докладаемо зусиль на 500 %, гаруемо вчотирьох над справою вдень i вночi, принаймнi до понедiлка. Якщо нiчого не знайдемо, термiн розслiдування очевидного злочину закiнчиться, нам призначать суддю, а тодi годi вже буде пройтися по гарячих слiдах.

– Останнiй бiй на захист честi? – усмiхнулася Наталi.

– Точно. Всi бачили свiтлини жертви. Ми не можемо дозволити, щоб покидьок спокiйно собi дрочив, пригадуючи все, що вiн накоiв, або намислив повторити свiй подвиг.

Усi закивали. Корсо надихав.

– Отож, почнемо з нуля, збiльшимо обсяг завдань. Вони опитали торгiвцiв з вулицi, де мешкала Нiна? Перетрусимо цiлий квартал. Вони проаналiзували роздрукiвку телефонних розмов за останнiй мiсяць? Ми переглянемо за три. І таке iнше.

Людо вiдiрвався вiд комп’ютера.

– У якому напрямку шукати?

– Усе свiдчить, що вбивство скоене навмисно. Тобто злочинець так чи iнакше був знайомий iз жертвою.

– А за чверть години до смертi Нiна була живою.

Корсо не вiдповiв на жарт.

– Слiд шукати серед тих, з ким вона спiлкувалася, близьких знайомих, а також людей, яких вона просто зустрiчала на спектаклях або курсах.

– Чимала купа людей.

– Ось чому треба починати з ii власного розкладу. Почвара накинув на неi оком, i то в найгiрший спосiб. Вiн десь засвiтився, маемо лише його вiдшукати. Прокрутимо плiвку в зворотному напрямку, переглянемо кожний кадр.

Полiцiянти перезирнулися: пишна промова, але все це вiдiб’еться на обсязi роботи – попереду сотнi годин виснажливих, нудних опитувань. А насамкiнець доведеться-таки дулю з’iсти…

– Хто i за що вiдповiдатиме? – мляво запитала Барбi.

– Ти займешся телефонними роздрукiвками, рахунками, комп’ютером. Уважно передивись усi електроннi листи, ii зв’язки тощо. Зустрiнься з нашими комп’ютерниками – можливо, удасться вiдновити стертi файли.

– Їi ноутбука не було серед опечатаних речей.

Корсо погодився й скористався нагодою, аби пiдкреслити:

– Труп лежав без одягу, не знайшли анi торбинки, анi особистих речей. Може, це неважливо, або ж, навпаки, свiдчить про те, що вбивця не хотiв, щоб хтось надибав ii щоденник. Тому слiд дiзнатися, кому вона дзвонила.

– Але хлопцi Борнека вже все зробили.

– Я французькою говорю чи як? – пiдвищив голос Корсо. – Вони нiчого не нарили, тож пiщинка або давнiша, або замаленька. Подзвони до оператора, перевершуй саму себе.

А тодi звернувся до Наталi, що стояла, спираючись на одвiрок.

– Ти вiзьмеш на себе торговцiв, сусiдiв, найближчих знайомих. Далi розшириш коло: Нiна була натуристкою, прихильницею йоги, усiляких таких дурниць. Хтозна, може, той, кого ми шукаемо, був нудистом.

Жарту нiхто не зрозумiв. Нехай. Цiннiсть iнструктажу вимiрюеться силою натхнення, яке вдалося передати вiйськам.

– Ще одне, – звернувся вiн до Стокос. – Софi Серейс народили анонiмно. Знайти ii бiологiчних батькiв тепер неможливо, але Борнек зробив запит щодо притулкiв та названих родин, де вона виховувалася. Подивися, може, там щось справдi е.

– Гадаеш, слiд копати так глибоко?

– Хтозна. Мотив може мати коренi в дитинствi, через образу якоiсь iншоi покинутоi дiвчинки.

Наталi навiть не поворушилася. Просторiкування Корсо не справили на неi жодного враження.

Стефан повернувся в бiк Ландремера.

– Людо, рушай знову в клуби, де вона працювала, подивися, чи немае там серед вiдвiдувачiв якихось пришелепкуватих. Перевiр усi одноразовi виступи. Вона часто ходила танцювати стриптиз на один вечiр в рiзнi клуби або до приватних осiб. Можеш там надибати купу людей… А ще попроси Крiшну – хай пошпортаеться в базi Salvac; напевно там е данi про вбивства, скоенi у сяк-так схожий спосiб: з покалiченням або придушенням.

– Борнек…

– Вони шукали в Іль-де-Франс. Розшир межi Францii. Порийся в архiвах, що iснували до появи цифрових файлiв. Розпитай старожилiв. Копирсайся в папiрцях. Чорт, схожi поранення, мабуть, траплялися в минулому, таке неможливо забути!

Вiн лютував далi, але вже нiхто його не слухав. Усi сприймали його таким, яким вiн був – страшенно злим, завжди незадоволеним.

– А ти сам? – нарештi запитала Барбi: лише вона могла собi дозволити такi кпини.

– Спочатку лизатиму дупу Борнеку – не хочу, аби в нас з’явилося пiвповерху ворогiв. Згодом вiзьмуся за танцiвниць, колег i, так би мовити, подруг Нiни. Усi зiйшлися на думцi, що вона була чи не найкрутiшою чувiхою, але жоден свiдок не бовкнув зайвого про ii особисте життя.

Будь-де вже б зайшлися жартувати з боса: отакоi, лишив собi ласий шмат роботи, – дiвчат, – але в групi Корсо зубоскалам зараз би перехотiлося смiятися. Зрештою, нiкому й не спало б на думку, що вiн iде саме витрiщатися на сiдницi стриптизерок. Не той калiбр.

7

– Якщо ти вважаеш, що впораешся з тим краще вiд нас, то сильно помиляешся.

– Я так не вважаю. Бомпар просила мене перейняти естафету. А я вже постараюся, як зможу.

Патрiк Борнек був середн

ого зросту, мав круглий, як дiжка, тулуб та плескатий нiс. Зовнiшнiсть пасувала до мислення. Вiн марудно й наполегливо долав усi перешкоди, набирався досвiду i, врештi-решт, став першокласним слiдчим.

Щаблями службових сходiв вiн пiднiмався геть iнакше, нiж сам Корсо: жодного геройства, моторошноi багаторiчноi служби у складi небезпечних бригад – навпаки, вiн довго й терпляче сидiв на адмiнiстративнiй роботi, що дало своi плоди. За вiдсотками розкритих злочинiв група Борнека була на одному рiвнi з командою Корсо, хай своi завдання вони виконували й не так швидко, не так блискуче, не так показово.

Цiкаво, що спершу справу «Сквонка» мали передати групi Корсо, який чергував того дня, коли знайшли труп. Але саме перед тим його вiдправили до нотарiуса, який розтяв собi горло ножем для паперу. Доки вiн шукав винного, – ним виявився позбавлений спадку клiент, що в такий спосiб висловив свое незадоволення, – документи щодо вбивства стриптизерки мали вже бути в нього на руках, але справу Нiни Вiс, яка вже й так набула чималого медiйного розголосу, Катрiн Бомпар вирiшила довiрити скромнiшiй командi.

Борнек всiвся за свiй стiл. І вiдразу його шия десь потонула, а сам вiн став схожим на похмурого бичка в загонi.

– Дiдька лисого ти щось знайдеш, – проказав вiн, – покидьок не залишив жодних слiдiв. Нiхто не бачив жертву цiлу добу перед тим, як вона була вбита. Нiхто нiчого не зауважив у днi перед самою загибеллю Нiни. Щодо ii близьких, то ми вже так iх замордували, що вони тепер можуть оголосити себе потерпiлими й звинуватити нас у переслiдуваннях.

– Але навiщо ii зв’язали бiлизною?

– Дiвчину задушили вузлом «засувний штик», щось на кшталт ковзного вузла. Зап’ястки й щиколотки скрiпили «вiсiмкою». Морськi фокуси. Ми не кликали на допомогу цiлий Гавр укупi iз Тулоном через це… Ми навiть звернулися до скаутiв.

– Чому до скаутiв?

– Вони добре знаються на вузлах. Так ми й натрапили на пiдказку…

– А бондаж? – не вгамовувався Корсо. – Нiна, мабуть, робила фото, знiмала фiльми для iнтернету, зустрiчалася з прихильниками садо-мазо…

– Ми думали про це. В ii записах немае жодноi згадки про таку роботу, але повiр менi: вона вмiла пильнувати грошi. Справжня крамарка. Ми i в iхне середовище встромили носа, залучили БПТЛ. Нiчого надзвичайного не виявили.

– Але ж ii понiвечили?

– Я тебе прошу. Сушити собi голову, чому мерзотник силувався зобразити щось на обличчi бiдолашноi дiвчини, – про що тут можна говорити? Вiн намагався спотворити ii, та й годi.

Борнек помилявся: роздертий рот, камiнь у горлi – геть не другоряднi деталi. Злочинець перетворив обличчя жертви на справжню картину, тож цей жах мав якесь пiдгрунтя.

– Я помiтив, що на тiлi вбитоi немае слiдiв опору, – зауважив Корсо.

– Ну то й що? – роздратовано докинув Борнек. – Ти вже з цього виводиш висновок, що вона знала головорiза, довiряла йому? Ти забагато телесерiалiв передивився. Нiколи досi злочин не був розкритий на пiдставi таких ось мiркувань. Можливо, вiн заскочив ii зненацька й негайно зв’язав. Або дав iй наркотик, що не залишае слiдiв. Хiба що вона була так налякана, що й поворухнутися не змогла. Ми нiколи не дiзнаемося, що тодi вiдбувалося насправдi.

Корсо збагнув, що Борнек вiдступив, тож йому доведеться самому кидатися в бiй.

– Я подумав, що було б доречно зосередитися на самiй Нiнi…

– А ми чим займалися, як ти гадаеш? Ми все переворушили, все перевернули догори дригом. Жодноi зачiпки анi щодо вбивства, анi щодо самоi жертви.

– А ii дитинство?

– Власне, чекаемо на документи з Управлiння соцiальноi допомоги дiтям, але ти iх знаеш…

Вiн подумав: якби його самого коли-небудь убили, що б тодi нарили про його минуле? Корсо теж перебував у дитинствi пiд опiкою держави, мав реестрацiйний номер 6065. Прiзвище, що звучало на iталiйський лад, вiн отримав тому, що народився в Нiццi, за кiлька кiлометрiв вiд кордону.

Що б вiдкопали копи, якби дiсталися до його дитячих та молодих рокiв? Найменування притулкiв, iмена названих батькiв, але напевно нiчого про таемний безлад, який вилiпив з нього особистiсть, про темнi провалля, що обернули його на людину-загадку з купою несподiванок i суперечностей. Так вiн собi мiркував i знову почав сподiватися. Софi Серейс, певно, теж мала своi таемницi…

Борнек пiдвiвся й став бiля вiкна, тримаючи руки в кишенях.

– Мене вiдсторонили…

– Не кажи так.

– Саме так. Вiдсторонили, але це все одно, як добре подрочити. Вiдчуваеш приниження, але насамкiнець надходить полегшення.

Слова на довершення розмови.

Корсо встав i спробував пожартувати:

– Ми виконаемо роботу, однак навряд чи знайдемо щось нове. Але треба ж якось угамувати ЗМІ та публiку.

– Еге ж, – промовив Борнек i став обличчям до спiврозмовника. – Корсо, хiба я тебе не знаю? Ти впевнений, що зможеш упоратися краще вiд нас. Гаразд, бажаю успiху. А я собi iду у вiдпустку.

Корсо попрямував до кабiнету. Проходячи повз Нарковiддiл, почув, що там аж гай шумiв: обговорювалася вчорашня перестрiлка. Вiн прискорив кр

к, щоб не натрапити на копа з iхньоi бригади.

– Коменданте Корсо?

Вiн обернувся й зiштовхнувся вiч-на-вiч iз журналiстом, iменi якого навiть не пам’ятав, – той завжди вештався коридорами Судовоi полiцii. Корсо не ставився вороже до газетних писак – вони багато патякали, але не бiльше, нiж мiг сказати адвокат чи суддя. На вiдмiну вiд своiх колег, вiн не вважав iх стерв’ятниками. Радше копи були яструбами, бо самi живилися чужою кров’ю.

Чоловiк наближався до нього з простягнутою рукою. Корсо не вiдповiв на вiтання – вiн ненавидiв рукостискання.

– Ви не могли б менi сказати кiлька слiв про операцiю, яка вiдбулася цiеi ночi на дiльницi Пабло Пiкассо?

– Я не працюю в Нарковiддiлi вже цiлих п’ять рокiв.

Вiн пригадав собi, як звати чолов’ягу: Трепанi або ж Трiварi. Йому доводилося раз чи два вiдповiдати на питання кумедного хлопця. Банькатi очi, маленький ротик – викапаний Скажений Кролик[17 - Герой вiдеоiгор, створених французькою компанiею «Юнiсофт».].

– Але е один повiшений, трое вбитих i трое потерпiлих вiд кульового поранення – не схоже на паризьке передмiстя, бiльше на Хуарес або Медельiн[18 - Сьюдад-Хуарес – мексиканське мiсто на кордонi зi США з високим рiвнем злочинностi. Медельiн – друге за розмiром мiсто Колумбii, ii промислова столиця. Колись прославилося гангстерськими вiйнами.].

– Можете запитати про це в моiх колег.

– Просто пригадав собi, що ви там зростали.

Часом журналiстам удаеться довiдатися про те, чого не знае навiть сама ГІПН[19 - IGPN (фр.) – Генеральна iнспекцiя Нацiональноi полiцii, або Полiцiя полiцiйних служб. Проводить аудит усерединi полiцii, перевiряе персонал, займаеться внутрiшнiми розслiдуваннями.].

– На вашу думку, яке майбутне очiкуе квартал?

– Я не манiяк-пiдпалювач, на мене навiть не розраховуйте. Я вiрю в розвиток передмiстя. Бiльшiсть його мешканцiв – прекраснi люди.

Журналiст iз розумiнням усмiхнувся.

– За ваших часiв там не вiшали людей на лiхтарях.

Йому закортiло вiдповiсти, що iснували iншi розваги, лише вiдбувалося все у пiдвалах. Але вчасно схаменувся.

– Ватажки намагаються нагнати страху, – проказав вiн якнайспокiйнiше. – Марнi сподiвання. Ще раз повторюю: вони складають лише невеличкий вiдсоток населення передмiстя, i там працюе полiцiя, яка здатна виявити iх та арештувати. Досить таврувати цi квартали.

Вiн сам не йняв вiри своiй полiткоректнiй промовi. А згадуючи дiльницю Пiкассо, пам’ятав лише, як сусiди нацьковували на нього пса лише тому, що вiн заголосно вмикав музику, або як дiти, якi мешкали у вежах, не сидiли й писали домашнi завдання, а бiгали пiсяти в поштовi скриньки, або як його названi батьки викликали копiв – хотiли донести на горопах, що не мали документiв i мешкали на сходовому майданчику неподалiк… Смiття валялося на кожному поверсi.

– Що слiд зробити, аби не розплоджувалися цi… паршивi вiвцi?

– Треба iх зупиняти та знешкоджувати, ось i все. Хай iм дiдько, в клiтку iх саджати!

Вiн прикусив язика. Молодець, Корсо. Стрiмголов у прiрву.

– Навiть не вiриться, що ви теж iз передмiстя. Такий злостивий.

– Злостивий, бо походжу саме звiдти.

Лаючи себе за фашистську промову, яку щойно виголосив, Корсо дiстався до свого кабiнету. Нiхто не знав, що саме вiн стрiляв напередоднi по дилерах, однак виявляеться, що цього замало: тепер треба витягувати iншу зброю i знову стрiляти – вже словами, якi пiдхоплять ЗМІ, соцiальнi мережi, рiзношерстi полiтики, а згодом кожний перекрутить iх на свiй розсуд.

Щойно Корсо примостився в кабiнетi, у дверi постукали. На порозi стояла Барбi, схожа на чорну кiшку, яка потрапила пiд зливу.

– Я знайшла одного навашi, тобi цiкаво?

– Кого?

– Майстра iз шiбарi, мистецтва японського бондажу.

Емiлiя нерiдко розповiдала йому про незрозумiлу науку на межi еротики й естетизму. Мистецтво, що навчало стискати жiноче тiло нiжно та рiшуче.

– Борнек уже там нишпорив…

– Вiн перетрусив три чвертi садо-мазо-клубiв у Парижi. А я тобi говорю про справжнього професiонала.

– Японець?

– Нi, вiн з Парижа. Влаштовуе майстер-класи, шоу, конференцii.

– Де мешкае?

– В XVI окрузi. То що?

Корсо поглянув на годинник: ще немае одинадцятоi.

– Поiдемо моею автiвкою.

8

Барбi наполягла на тому, щоб сiсти за кермо. Машина помчала вздовж набережних, i вона зайшлася розповiдати про шiбарi. Жiнка на диво добре знала Матье Веранна, але хтозна, чи й сама не була прихильницею таких практик.

Корсо завжди хотiв збагнути, що саме приваблюе Барбi в сексi. Але був упевнений лише в тому, що найбiльше iй подобалося порпатися в темних проявах людськоi природи й подекуди вона надовго в них загрузала. Вважала себе «репортером душ».

– Твiй знайомий узагалi мае якийсь фах?

– Вiн фiнансист. Керуе хеджевим фондом для азiйських iнвесторiв. Розриваеться мiж Парижем, Гонконгом i Токiо.

– У нього е родина?

– Дружина та двiйко дiточок, здаеться. Але на першому мiсцi в нього бондаж – едина пристрасть. Вiн заробляе бабло, утримуе сiм’ю, дбае про свою справу, як

кожний банкiр, проте iснуе стiна мiж справжнiм життям i тим, що його найбiльше збуджуе.

– Де саме ти з ним познайомилася?

– Пiд час роботи в БПТЛ, нас тодi викликали на мiсце подii. Один iз сеансiв шiбарi закiнчився невдало: якась жiночка зiрвалася з гачка на стелi й розбила собi потилицю.

Вiн уявив картину й ледь не розсмiявся. Липневе сонце вдарялося об камiння фасадiв, але свiтло було лагiдне, пом’якшене кiлькома хмаринками – воно нiби стиха залицялося до мiста. Цiлий квартал начебто причарували.

– Вiн був майстром церемонiй?

– Нi. Я радилася з ним стосовно можливоi похибки з боку… людини, що прив’язувала потерпiлу.

– А ти сама, – докинув вiн, – не пробувала?

Барбi лише iронiчно усмiхнулася за кермом, що здавалося величезним у ii тендiтних ручках.

В авто запала тиша – вони саме минали Великий Палац i мчали в бiк Ейфелевоi вежi; анi сирени, анi мигалки – нiби парочка напiдпитку, що iхала в чорному обшарпаному «Фольксвагенi Поло».

Корсо занурився в роздуми. Знерухомлення, таемна зброя бажання… Вiн сам часто-густо прив’язував Емiлiю (поспiхом), коли вона погоджувалася побавитися у принижену незайману дiву – гидкий полiцiянт, увесь у чорному, сплутав iй руки… Зi своею колишньою вiн пiзнав темнi й незабутнi хвилини насолоди, що досягае вершини, нiби перегрiта ртуть у градуснику. Тiеi митi в уявi поставали атоми, що рухалися майже зi швидкiстю свiтла. Щойно атоми наближаються до небезпечноi межi, вони розширяються й перетворюються на чисту енергiю, стають «чимось iншим». Так само вiдбувалося з самою Емiлiею: вона звивалася пiд мотуззям, i йому здавалося, що довкола неi розширюеться ореол свiтла, утворюеться сiрчане ядро, яке загрозливо збiльшуеться i ось-ось пiдiрве його самого…

Вiн випростався на сидiннi, намагаючись позбутися спогадiв. Вiдтак полiцiянт нiколи не силувався повторити цi вправи з кимось iншим. У його досвiдi це був своерiдний пролам, який вiн швидше хотiв закоркувати забуттям, роботою, ненавистю i, чом би й нi, насиллям, що зрiдка навiть закiнчувалося вбивством. Але не мiг вiдкараскатися вiд набридлого питання: чи був вiн так само навiженим, як Емiлiя? Або гiршим вiд неi? Облудником? Адже сама болгарка цiлком природно сприймала свою вдачу.

Мiст Гренель. Барбi повернула праворуч, перетнула Сену, потiм проiхала вздовж Будинку Радiо, щоб потрапити на вулицю Гро. І вiдразу вони опинилися в сплетеннi вулиць з одностороннiм рухом XVI округу.

Матье Веранн мешкав на вулицi Доктора Бланша. Будь-якому коповi адреса навiювала моторошнi спогади. 14 сiчня 1986 року саме тут вiдбулася полiцiйна облава: БПТЛ i БРШР[20 - Бригада розшуку й швидкого реагування.] повернули навтiки «Банду в перуках»[21 - Банда в перуках, або Перуки. Грабували банки в Парижi у 1981–1986 рр. Їхньою фiшкою було заходити в банк у звичному одязi, перуках i нападати серед дня.] (банк мiстився в будинку № 39), але згодом усе пiшло нанiвець: хiдник усiяли трупи, грабiжники повтiкали, прихопивши заручникiв, а тодi копи, як вiдомо, збурилися й узялися вимагати вiдставки комiсара, який був винний, за iхнiми пiдозрами, у цiй бiйнi.

19-й номер на вулицi виявився одною з тих прямокутних споруд без зайвих прикрас, що повиростали, мов гриби, у 50-60-тi роки в Парижi, зокрема в XVI окрузi. За низькими гратами ховалося просторе подвiр’я з двома цiкавинками: викладеним лазурною керамiчною плиткою хвилеподiбним басейном i фонтаном-скульптурою iз синтетичноi смоли у формi боксерськоi рукавицi.

Корсо обожнював споруди, що нагадували модернiзм попередньоi епохи. Вiн знизу розглядав будiвлю: одинадцять поверхiв, п’ятдесят помешкань, що тулилися одне до одного, немов цукерки в прямокутнiй коробцi. Велична споруда пихато й байдуже поглядала згори на весь квартал.

Вони переступили порiг. Усе найкраще чекало на них усерединi. По всiй довжинi хол виходив вiкнами у сад – складалося враження, нiби будинок висить у повiтрi. Все вiдблискувало: засклений вхiд, що вiдзеркалювався у дверях, якi вели в парк, блискуча мармурова долiвка, поштовi скриньки в алюмiнiевому облямуваннi…

Не знати чому, але вiн вбачав у цiй картинi добрий знак: такi вишуканi, прозорi декорацii, напевно, ховали в собi якесь одкровення – просвiт у пiтьмi.

9

Матье Веранн був високим i цибатим, мав близько п’ятдесяти рокiв. Посивiле волосся, кощаве обличчя – все в западинах. Конячi зуби, очi захланнi, вибалушенi, уважнi. Повнявi губи, нiби пришитi до кiнчикiв рота, заклякли у вищирi. Смiявся вiн аж страшно: тодi всi зуби нiби вигулькували з пащi з кровожерливим i оскаженiлим вигуком «уррра!».

Корсо завжди нiяковiв, якщо зовнiшнiсть людини пасувала до ii фаху. Вiн знав, що не слiд цьому довiряти, та все одно йому подобалося, коли суголоснiсть згодом виявлялася справжньою.

Матье Веранн скидався на сатира.

Вiн упустив iх у простору кiмнату з низькою стелею i стiнами, обшитим панелями. Меблi наче й не мiнялися з 60-х рокiв, коли iх виготовили, але Корсо здогадався: насправдi йшлося про автентичнi речi, придбанi за шаленi грошi. Нi

и на пiдтвердження високоi вартостi гарнiтура на стiнi навпроти скляних дверей висiло широке полотно за пiдписом Ганса Арпа.

Із загальноi картини вибивалася лише японка рокiв двадцяти, на колiнах якоi лежав наплiчник «Eastpak». Вона сидiла на тюльпаноподiбному стiльцi iз жовтою вовняною оббивкою. Дiвчина не здавалася нi гарною, нi манiрною i була схожа на ученицю лiцею, що засидiлася в останнiх класах.

Схилившись над телефоном, – лунали гугнявi звуки якоiсь гри, – вона навiть не зволила пiдвести очi на гостей. Веранн не вважав за потрiбне ii вiдрекомендувати.

– Чим можу допомогти? – запитав вiн i вмостився на шкiряному червоному диванi.

Їм довелося всiстися на крiслах «Egg».

– Ви щось чули про вбивство стриптизерки клубу «Сквонк»?

– Авжеж, – мовив Веранн, схрестивши ноги й невимушено змахуючи порошину зi своiх штанiв. – Знаю про такий клуб.

Безжурнiсть, природнiсть: господар придiлив iм трохи уваги, ось i все.

– Ми нiколи не показували журналiстам знiмки тiла жертви. Дiвчину скрутили бiлизною в дуже дивний спосiб.

Барбi вже виймала фотографii з мiсця злочину. Вона iх виклала, нiби карти, на низькому столику.

Веранн нахилився й поглянув на свiтлини, не змигнувши оком. Анi слова про рани на обличчi. Анi руху, який би виказав бодай якесь хвилювання. Корсо закортiло побачити його в роботi, з метрами мотузки на руках i хлистом, що шмагае по спинах молодих оголених жiнок, яких пiдвiсили до стелi.

Урештi-решт Веранн випростав ноги й узявся передивлятися знiмки.

– Щось можете сказати про це?

Вiн зробив хтиву мiну, яку ще бiльше увиразнили м’ясистi губи. Японка й далi сидiла собi в куточку – ii цiлком поглинула гра на мобiльному: досi було чути набридливе «ззз-ззз».

– Трохи нагадуе чи не найнебезпечнiшу позу шiбарi: ушiро такате коте шiбарi турi.

– Що воно таке?

– Це коли партнерку пiдвiшують зi зв’язаними за спиною руками. Можна також зашморгнути мотузкою зап’ястки та щиколотки, як на свiтлинах. Звичайно, треба вмiло закрiпити, бо кiнцiвки можуть не витримати ваги тiла.

– Погляньте уважно на вузли. Що ви про них скажете?

– Це мусубiме, «закритi вузли» – iх досить рiдко використовують у шiбарi. Надто небезпечно.

– Вибачте, але я вас не розумiю.

– Закритий вузол важко розплутати. Що бiльше зв’язана людина ворушиться, то мiцнiше затягуеться зашморг. Натомiсть вiдкритий вузол легко розплутати, потягнувши за кiнець мотузки.

– У якiй галузi використовують закритi вузли?

Веранн стенув плечима.

– Тодi нам слiд зазирнути в далеке минуле: у XV столiттi в Японii виникло хойоюцу. У тi часи спосiб, у який зв’язували полоненого, мiг багато чого розповiсти про нього. Для кожного правопорушення iснували вiдповiднi прийоми. Щойно бачили покараного – вже розумiли, якою була його провина. У такому вiйськовому мистецтвi вправлялися самураi та законники. Воно називалося дзайнiн шiбарi («шiбарi винних»).

Корсо скоса поглядав на Барбi: вона блаженно слухала. Його дратувало ii захоплення, до того ж вони чимало вiддалилися вiд сутi справи.

– Згодом, – вiв далi Веранн, – у добу Едо, майстернiсть зав’язування вузлiв слугувала приемнiшим речам. Перетворилася на естетичне задоволення, «васа», нарiвнi з краснописом або мистецтвом чаювання. В XVII столiттi iснувало бiльше п’ятдесяти рiзноманiтних шкiл у цiй царинi…

Корсо перервав лекцiю з iсторii:

– Гадаете, вбивця дещо знаеться на цих прийомах?

– У нашi часи достатньо пошарудiти в iнтернетi, щоб навчитися правильно зв’язувати партнерку.

Полiцiянт помислив про iнше:

– Згiдно з вашою стародавньою технiкою кожний вузол означав якийсь злочин. А зашморг нашоi жертви може натякати, наприклад, на якусь провину, ганебний вчинок?

– Тут я вам не зараджу. Треба читати iсторичнi твори… Можу лише сказати, що йдеться, либонь, про страту. У будь-якiй школi шiбарi скручувати руки за спиною i прив’язувати iх до кiсточок означало завдавати людинi чи не найбiльших страждань. Навiть зараз люди нерiдко калiчаться, коли ось так задовольняють своi примхи, але дiють невмiло i…

Веранн замовк. Щось привернуло до себе його увагу на знiмках. Вiн знову схопив свiтлину, а другою рукою витяг окуляри з нагрудноi кишенi.

– Щойно побачив, – проказав вiн, почепивши окуляри. – Вузол-вiсiмка дещо незвичний…

– Пояснiть, будь ласка.

Вiн пiдвiв голову, як та чапля, а тодi манiрно зняв окуляри.

– Зашморг, який ми обговорюемо, мае форму поземноi вiсiмки…

Вiн далi тримав фотографiю й показав роговою оправою на вузли.

– Отже, придивiться: тут зображена ще одна вiсiмка, але цього разу вiдкрита…

Вiн протягнув знiмок Корсо, i той насправдi помiтив, що за вузлом, яким скрутили зап’ястки, нiби починався ще один, незавершений…

– На вашу думку, що це означае?

– Можна снувати будь-якi припущення, але поземна вiсiмка е символом нескiнченностi. Всi це знають… Тож друга вiсiмка, очевидно, вказуе на продовження. Не хотiлося б удаватися в химери, але гадаю, що зловмисник намагався переказати нам двi речi: по-перше, вiн щойно розп

чав низку вбивств, по-друге, нiхто не зможе стати йому на завадi…

Оце несподiванка. Корсо ледь не почав розповiдати йому про Баз Лайтера з «Історii iграшок», яку вiн дивився разом з Таде: «У безмежжя й далi…»

– Ви знайомi з цiею жiнкою? – спитав вiн i показав на мобiльному портрет Нiни Вiс.

– Жертва, чи не так? Бачив ii обличчя на фотографiях.

– А десь iще? В садо-мазо-клубi або студii шiбарi?

– Нi.

Корсо знову поклав телефон у кишеню.

– Не могли б ви надати нам список клубiв, де займаються… цими практиками в Парижi?

– Певна рiч. Їх не так уже й багато.

– Дякую, – проказав вiн, тодi пiдвiвся, а слiдом за ним i Барбi.

Матье Веранн теж устав. Японка далi нерухомо сидiла собi в куточку. Корсо вiдчув, що мiж ними iснуе прихований зв’язок, не висловлений уголос, але набагато важливiший, нiж усе, про що вони говорили мiж собою.

Копу захотiлося завершити розмову в невимушеному тонi:

– Ваша подруга, либонь, не дуже рада нас бачити, – сказав вiн, указуючи на нiмфетку Отаку[22 - В Японii так часто називають людей, що багато часу придiляють своiм захопленням, наприклад, любителiв анiме чи манги.].

– Це не подруга.

– Здаеться, вона на вас гнiваеться. Ви надто сильно стиснули ii абощо?

Веранн поблажливо усмiхнувся на брутальнi слова полiцiянта. Обриси губ злегка пом’якшилися, але випуклi очi лишилися холодними – справжнi вирла ката.

– Вона на мене зла через те, що я ii вчора добряче вiдшмагав.

– Ой-ой, – вимовив Корсо, який знову вдався до дешевих жартiв.

Веранн посмiхнувся зi ще бiльш вiдчутною зневагою – викапаний маркiз де Сад перед тюремниками Бастилii.

– Їй було боляче, але саме цього вона вiд мене хоче.

Веранн, очевидно, вважав його йолопом, i Корсо кивнув, нiби погоджуючись iз такою роллю.

Коли вони вийшли, вiн зупинився бiля чорноi пластиковоi скульптури. Була майже перша – сонце стояло високо в небi, але спека не докучала. Лiто просочилося пiд тiнь прекрасних кварталiв i навiювало на Корсо дивну зажуру.

– Менi шкода, – мовила Барбi. – Я сподiвалася, що зустрiч… що вiд неi буде якась користь.

– Чудес я не очiкував. Треба буде старанно переглянути аматорiв шiбарi.

– Повертаемося в клуб?

– Ти iдь. Сiдай в Убер.

– А ти?

– У мене зустрiч, – коротко пояснив вiн. – Справи особистi.

10

Кабiнет адвокатеси Карiн Жано мiстився в просторому помешканнi у VIII окрузi на вулицi Сен-Фiлiп-дю-Руль. Корсо почувався нiяково: борода за три днi вiдросла, волосся стирчить, куртка зношена – вигляд геть не пасував до вишуканого дизайну почекальнi.

Вiн сидiв тут уже хвилин десять, але йому було все одно. Мiг пометикувати про довгий шлях, який привiв його сюди, до червоного крiсла у формi амеби.

У Корсо завжди були напруженi стосунки з жiнками взагалi i з сексом зокрема. Вiсiм рокiв вiн намагався збагнути, чому так вiдбуваеться, але даремно, хоча почав снувати певнi здогадки. Сталося так, що Управлiння соцiальноi допомоги дiтям щоразу вiдправляло його до названих родин, де сповiдували католицизм i де жiнка уникала iнтимних стосункiв, а чоловiковi вiдмовлялося в сексi. Вихователi не тиснули на нього, не сушили голову лицемiрними проповiдями, не мордували напучуваннями, але таки спромоглися донести те, що хотiли. Тiльки-но малюк Корсо вiдчув першi припливи бажання, вiн негайно доклав усiх зусиль, аби погамувати iх у собi. Даремно.

А тодi – так вiн вирiшив – пiдсвiдомо зненавидiв сам об’ект жадання, тобто жiнку. Вiдчув, що в свiтi фантазiй його приваблюе все, чим можна принизити, налякати, образити дiвчат. Еротичнi комiкси, фiльми жахiв, готичнi оповiдання – ось що його збуджувало.

Усе вiдбувалося лише в уявi, окремо вiд справжнього життя. Але вiн нiколи б не зiзнався приятелям, що його зовсiм не цiкавили iхнi розповiдi про те, як вони трахалися в пiдвалi або сором’язливо цiлувалися з однокласницями, у яких закохувались. Поступово в його головi стався глибокий розкол, класичне роздвоення, – якщо можна так сказати, – вiн бiльше не вiдчував бажання до тих, кого кохав, i збуджувався вiд тих, кого зневажав.

Насправдi все виявилося ще складнiшим. Його хiть могла спалахнути вiд наруги над iдеалом, у який вiн був цнотливо закоханий. Над iстотою неземною, чистою й безневинною, яку можна роздягнути, згвалтувати, принизити. Над жiнкою, яку можна зiпсувати тим найгiршим, що ховаеться в душi.

Згодом життя внесло певнi виправлення. Вiн пiдсiв на наркотики. З’явився Мама, його дилер i наставник. Корсо позбавили волi… Заради кiлькох грамiв героiну вiн став сексуальним рабом Мами. І лише Катрiн Бомпар, Блакитна Фея, що вiднайшла його в калюжi кровi (бiля трупа Мами), змогла повернути бiдолаху до життя. Вона вiдправила Корсо на навчання до лiцею, а згодом – у полiцiйну школу, але перед тим змусила пройти курс лiкування в АН, серед анонiмних наркоманiв.

Поволi його знову полонили призабутi еротичнi химери. Панни, покусанi вампiрами, дiвчата, згвалтованi ковбоями, нiмфетки, переслiдуванi серiйними вбивцями… Либонь, не так уже й страшно, бо все

е вiдбувалося лише в його головi.

Аж раптом вiн зустрiв Емiлiю.

Їi побив чоловiк, i вона принесла скаргу до центрального комiсарiату в XIV окрузi, де 27-рiчний Корсо, власне, здобував свiй перший досвiд. Його причарувало нiжне лице, зовнiшнiсть учительки-амiшки, вiн ще не здогадувався, що натрапив на втiлення своеi мрii, на згвалтованого янгола.

Полiцiянт узявся самостiйно розслiдувати справу красунi, щоб знати, з якого боку до неi лiпше пiдiйти. Однак не знайшов, за що зачепитися. Емiлiя виявилася болгаркою за походженням, французьку вивчала в рiдному Слiвенi й так зумiла вдосконалити ii, що навiть потрапила за конкурсом на факультет полiтологii в Парижi. Навчання закiнчила з вiдзнакою, гарно проявила себе в рiзних мiнiстерствах. Дороги Емiлii та Корсо аж нiяк не збiгалися: вона лiтала високо, а вiн пластував по землi.

І Корсо змушений був робити тiльки те, що вмiв найкраще: коп чаiвся ночами пiд вiкнами ii хати на проспектi Дюнуа в Кашанi. Хоч як сумно це визнати, але вiн чекав, сподiвався, що чоловiк Емiлii знову нападе на неi, а тодi вiн зможе втрутитися в ролi справжнього героя.

Минуло кiлька тижнiв. Корсо вже почав думати, що мерзотник перетворився на праведника, але в день Святого Валентина вiн таки дiстав нагороду за наполегливiсть. Почулися зойки, удари, гримання дверима. Раптом ii чоловiк заскочив до автiвки i зник у нiчнiй темрявi. Полiцiянт одразу подзвонив у дверi. Нiхто не озвався. Як раз та два, вiн упорався iз засувкою й надибав Емiлiю, що висiла на перекладинi, яку ii чоловiк прикрiпив до одвiркiв у ваннiй кiмнатi. На нiй зовсiм не було одягу, а тiло яскраво свiдчило про безжальне побиття й катування.

Швидка. Реанiмацiя. Видужання. Корсо засадив артиста за грати й особисто пильнував, аби гра вiдбулася за правилами i вiн не скористався з милостi суддi. Зi шкiри пнувся, щоб той потрапив до найгiршоi камери попереднього затримання у Флерi, до того ж усi мали знати, за що його вiдправили до буцегарнi. Доклав старань, аби той щоденно мiг вибирати, як бути битим: у пику чи в дупу. Справжня школа життя.

Водночас вiн старанно навiдувався до Емiлii в лiкарню, приносив квiточки, навiть зайнявся ii паперами для отримання розлучення. Їi рани загоiлися, i вона поставилася прихильно до його старомодних залицянь. Завдяки тому, що вiн слiпма упадав бiля неi, усiляко догоджав, вiн зумiв приборкати красуню… фiзично.

А тодi Корсо вiдчув на собi владу болгарки. Вона й надалi залишалася безтiлесним iдолом, але iй вдалося заманити його у свiт, де вiн уперше мiг потурати своiм найгидкiшим, найжорстокiшим бажанням. Йому дозволялося поганити, ганьбити, плюндрувати ii, але пiсля такого нiчного цирку анi вiн, анi вона не почувалися приниженими. Емiлiя виказувала рiзноманiтну обдарованiсть: могла бути коханою жiнкою, яку годi в чомусь запiдозрити, а потiм вiддавалася найогиднiшим сексуальним забавам. Але увага: завжди прикидалася, нiби iй нiчого такого не хочеться. В цьому полягала суть задоволення.

Корсо ледь не пiд стелю стрибав вiд щастя. Нарештi вiн знайшов собi сексуальну партнерку, про яку навiть мрiяти не мiг: вона грала роль матiнки, але водночас повii, ба бiльше, такоi собi матiнки, що змушена вдавати iз себе повiю. Отже, позбавляла його сорому, розчарувань, гризот сумлiння.

Вiн помилявся. Йому здавалося, що це вiн використовуе Емiлiю, керуе ii поведiнкою. А болгарка насолоджувалася неврозами, страхами, грiхами Корсо й у самих його стражданнях знаходила натхнення для насолоди.

Але бажала бiльшого.

Те, що вiн вважав вершиною збочення, слугувало iй лишень заiдком. Саме тодi вiн переконався, якою небезпечною виявилася його жiнка. А також зметикував, що насправдi вiдбувалося в ii колишньому подружньому життi. Жорстокий чоловiк, негiдник, якому Корсо постарався зiпсувати життя пiсля того, як той вийшов iз тюрми (йому приставили наглядача служби пробацii, копали пiд нього, аби завадити в пошуку роботи, постiйно погрожували), був тiльки жертвою. Чоловiком на побiгеньках, що мусив задовольняти апетит схибленоi болгарки. Саме вона вимагала, щоб вiн ii бив, пiдпалював, пiдвiшував… У танцi смертi саме вона вела за собою партнера.

Але вони вже були одруженi, й Емiлiя завагiтнiла. Ошелешений Корсо навiть думки не припускав, що iхнi ганебнi iгри можуть закiнчитися народженням дитини. Коли вони встигли зачати малюка? Щойно вона попросила його обкачати ii у битому склi? Або коли вiн мав зайти в неi й одночасно перiщити ii?

Корсо намагався переконати себе, що вагiтнiсть заспокоiть жiнку. І знову схибив. Пiд впливом гормонiв абощо Емiлiя дедалi втрачала сором. Але щойно вiн застукав ii на тому, що вона встромлюе в живота голки, то замкнув ii в кiмнатi й наказав чекати на новi розпорядження. Корсо домiгся для неi декретноi вiдпустки у зв’язку з «патологiею» (влучне слово) й щодня ходив молитися до церкви. Страх i огида охопили його, вiн побоювався, що на синовi вiдiб’ються iхнi вади – не пощастило малюку з недолугими батьками-збоченцями.

Народився Таде, i вiн заспокоiвся. Дитинча зда

алося втiленням безневинностi й починало життя з чистого аркуша. Корсо заповзявся виховати з нього врiвноважену людину й приховав вiд сина, яким чудовиськом була насправдi його мати. Пообiцяв собi лишитися разом iз жiнкою до повнолiття Таде й стежив за горгоною.

Минули роки. Вiн мучився, його подружне життя виявилося невдалим, але сам хлопчик щасливо зростав у сiм’i. Корсо був не проти стати офiрою – так вiн спокутував грiхи, жив у бiдi й вiдвойовував собi щодня частинку раю: милувався сином, який дорослiшав. Аж нарештi таке крутiйство втомило Емiлiю. Й одного вечора Корсо повернувся додому та не побачив меблiв. Болгарка переiхала, прихопивши з собою геть усе, включно iз сином.

Корсо вiдразу заарештували: мадам пожалiлася на те, що вiн ii «побив i поранив». Щойно вiн видобувся з осячого гнiзда, як отримав документ вiд Емiлii з вимогою про розлучення. І вiн зараз кинувся в бiй за головну опiку над сином, хоч якими й химерними були його сподiвання.

– Пан Корсо?

Адвокат Жано стояла перед ним у розкiшнiй блакитнiй сукнi. Вона обдаровувала полiцiянта крижаною посмiшкою – здавалося, шибки ось-ось луснуть вiд холоду. І знову його вразила ii схожiсть з Емiлiею. Пихата й гарна, неприступна, але чомусь спадало на думку, що саме такi зазвичай виявляються згодом справжнiми гарячими штучками.

Корсо пiдвiвся й привiтався з нею кивком голови. Схопив портфель, а тодi помiтив кров, що запеклася на рукавi куртки пiсля вчорашньоi бiйнi. Мимоволi почав вишкрiбати слiди нiгтем, нашвидкуруч протер iх лiктем, не випускаючи теки з-пiд пахви.

Схрестивши руки, адвокатеса пригнiчено спостерiгала за його дiями. В ii очах Корсо уздрiв довгий шлях, що належало подолати, доки вдасться переконати суддю в тому, що вiн – iдеальний батько.

Справжнiй шлях до Голгофи.

11

– Я вже казала вам, що вашi документи непридатнi.

Справдi? Корсо вибрав адвокатесу Жано, тому що один iз його колег, з яким вiн разом працював у 36-му будинку, пiсля розлучення втратив усе саме через неi. Найпаскуднiша мерзотниця, – пiдсумував коп. Отже те, що треба.

– Ви мали час, аби ознайомитися з iхнiми висновками? – продовжила вона, вмостившись за дубовим столом, на якому лежала зелена шкiряна пiдкладка для письма.

– Авжеж, – проказав вiн i вiдкрив портфель. – Я прокоментував кожний параграф i…

– До речi, що ви про це думаете?

– Суцiльна омана.

– Можете довести?

– Звичайно, я…

– Заплямувати ii вдасться?

Корсо завагався. Всерединi офiс оздобили iнакше, нiж почекальню. Меблi початку ХХ столiття з полакованого дерева слугували б кращою рамкою вилощеному повсякденню якогось нотарiуса з лорнеткою.

– Чи е у вас пiдстави стверджувати, що вона – погана матiр?

– Найгiрша з усiх, що iснують, але я не оприлюднюватиму доказiв.

– Чому?

– Заради сина.

– Вiн ще замалий, щоб брати участь у судових засiданнях. І нiколи не знатиме, що там обговорювалося.

– Мати покаже йому вирок, щойно вiн пiдросте i зможе зрозумiти. Може, й ранiше. Я вiдмовляюся паплюжити образ його матерi. Не хочу, аби вiн вважав, що я був злий на неi.

– Тодi не варто навiть продовжувати.

– Так-то ви виконуете своi обов’язки? Зi старту визнаете поразку?

Катрiн Жано пiдвелася й вiдчинила вiкно. Спокiйно запалила цигарку та сiла на мiсце. Гарна, зневажлива, спокуслива.

– Вам нагадати, як усе складаеться насправдi? – продовжила вона. – Ваша дружина втекла з дитиною пiд приводом того, що ви жорстоко поводилися з нею, на пiдтвердження чого подала скаргу в сiчнi 2016 року. Тепер ви розлучаетеся й вимагаете, щоб на вас оформили основну опiку над 9-рiчним сином. Отримати ii ви не зможете.

– Їi скарга – брехня. Можна поглянути на все з iншого боку й сказати, що вона полишила сiмейне вогнище…

– Це нiчого не дасть, – кинула вона, видмухуючи ще одне кiльце диму. – Рiч у тiм, що ви е батьком. Навiть у разi почергового опiкунства, боротьба буде запеклою.

– Я чув, що нинiшнi суддi стають дедалi прихильнiшими до батька.

– Неправда. Доки дитина маленька, бiльшiсть з них вважае за краще залишити ii матерi. Хай навiть та працюе або в неi вiльного часу на дитину не бiльше, нiж у колишнього чоловiка. Скажу вiдверто: хай навiть е об’ективна провина з ii боку. Мати завжди матиме бiльше прав, анiж батько. Ми називаемо це «законом утроби».

Корсо завовтузився на крiслi: Жано озвучувала те, що з самого початку нашiптував йому внутрiшнiй голос. У вiдчинене вiкно до кiмнати вдирався гуркiт будiвельних робiт.

– Що ми можемо зробити?

– Повторюю: змiшати ii з болотом. Довести, що вона – погана мати, а сама дитина перебувае в небезпецi.

– Нi.

– Тодi ми потрапляемо в безвихiдь.

– Можна розповiсти, який я гарний батько абощо.

– У таких справах рiшення ухвалюють на пiдставi статтi витрат, а не доходiв. З року в рiк перед суддями проходять жiнки й чоловiки, що лають одне одного останнiми словами та звинувачують у найогиднiших грiхах. Якщо ви не пристанете на правила гри, суддям може здатися, що цього разу жiнка розповiла про вас правд

, а от вам, навпаки, нiчим iй дорiкнути.

Вона знову схопилася на ноги, щиглем вiдкинула цигарку й зачинила вiкно.

– Помiркуймо, як вас краще захистити, – повела вона далi, знову сiдаючи в крiсло. – Панi Корсо стверджуе, що ви неодноразово зраджували ii…

– Вона бреше.

– Можете якось обгрунтувати?

– Це вона не ладна обгрунтувати. Лише безпiдставно звинувачуе. Так найпростiше для неi.

Адвокатеса усмiхнулася – ii помада нагадувала густе, блискуче чорнило, що якимось дивом трималося на губах.

– У мене склалося враження, що ви не розумiете, якою е насправдi панi Корсо.

– Знаю ii як своi п’ять пальцiв.

– Я про зовнiшнi показники. Трудовi досягнення Емiлii Корсо вражають. Захистила дипломи мовою, що не е рiдною для неi. Пiсля отримання французького громадянства займала посаду в Мiнiстерствi сiльського господарства, згодом – у Мiнiстерствi соцiальних справ. Нинi друга особа в Державному секретарiатi, помiчниця Мiнiстра освiти. Безперечно, вона просуватиметься й далi.

– Ну то й що?

– А те, що ви – лише скромний комендант полiцii.

– Один з найкращих у 36-му будинку!

Метр Жано поклала руки на шкiряну поверхню кольору зеленоi пляшки. Наманiкюренi нiгтi скидалися на криваво-червону шкаралупу краба. Коли вона встигала причепуритися? Чи були в неi дiти? Чоловiк? А як вона надумае розлучитися, хто ii напахтить парфумами?

– Нiхто не сумнiваеться у вашiй професiйностi, Стефане, – додала вона м’якше, – але ваш послужний список, так би мовити, зiграе проти вас…

– Не думаю.

– Кiлька рокiв ви працювали в комiсарiатах, згодом – у БРШР, БПТЛ, а тодi – в Бригадi протидii наркозлочинам, тобто здебiльшого перебували серед бандитiв, збоченцiв i дилерiв.

– Не серед них, а проти них.

– Це те саме. Ваше життя минае в отруйному середовищi. А тепер ви працюете в Бригадi карного розшуку – тим гiрше. Цiлодобово стикаетеся з убивцями.

Корсо зiщулився на крiслi, немов тупоголовий учень, що не хоче розмовляти з учителем. Останнi слова ще раз упевнили його в тому, що вiн i так завжди знав: полiцiянти iснують лише для того, аби чистити стоки та забезпечувати спокiй чесних громадян. Благородне покликання, однак воно перетворюе iх на парiй. Усi визнають, що мiж копами та злочинцями е потаемний зв’язок, родинна подiбнiсть.

– Вирiшили познущатися з мене чи як?

– Лише дивлюся на справу очима суддi. Геть не дивно, що вас уважно вивчатимуть: хто ви, чим займаетеся.

– Йдеться про мене як батька, я пнуся зi шкiри, аби…

– Панi Корсо стверджуе, що вас нiколи немае поруч i у вас жахливий розклад.

– Неправда. Завжди вертаюся наприкiнцi робочого дня, щоб побачитися з Таде й повечеряти з ним разом.

Адвокатеса розсмiялася майже розчулено.

– Нiхто вам не повiрить. Злочинцi не працюють в усталений час.

– У Бригадi карного розшуку розклад завжди той самий. Я бiльше не сиджу в засiдках i не бiгаю за бандитами.

– Панi Корсо каже, що ви п’ете.

– Келих вина, зрiдка. Не бiльше норми.

– Вона також запевняе, що ви вживаете наркотики.

Корсо здригнувся: кокаiнове минуле, вбивство Мами, анонiмне лiкування.

– Брехня.

– Справдi? – не повiрила вона. – Анi смужки порошку вряди-годи?

– Я iшачив на Нарковiддiл. Коли ночами чатуеш на продавця трави, щоб прихопити його, часом кортить збадьоритися. Але тепер усе позаду.

Жано перегорнула сторiнку, а також видiлила деякi рядки в документi.

– Вона стверджуе, що ви небезпечний i тримаете зброю.

– Якщо й тримаю, то лише для захисту невинних.

– Ви вбили п’ятьох людей. Їi адвокат десь доп’яла протоколи, що засвiдчують вашi подвиги. Пункти 33, 34, 35, 47 i 63. Мушу визнати: вона добре попрацювала.

Сiмох, сонечко. Миттево згадав убитого горопаху з автостоянки, що порпався в багажнику. Череп його приятеля розбився об стiну, i через вiдкритий рот у нього вийшов димок вiд пострiлу.

– Лише виконував своi обов’язки, – захищався вiн. – Або я, або вони. До того ж уколошкав найзапеклiших душогубiв.

– Вона також дорiкае, що ви зловживали силою.

– Знову неправда. Нiколи не даю волю рукам.

– Адвокат додала до справи цiлу купу скарг на вас iз боку пiдозрюваних, що…

– Та це ж найгiршi покидьки! Хай iм грець, ви хоч уявляете, з ким я щодня спiлкуюся? Що ви собi думаете? Гадаете, що побалакаете з ними гречно – i вони вам усе розпатякають? Вулиця – суцiльна боротьба. Моя сила слугуе суспiльному благу. Але в звичайному життi я не годен когось образити.

Адвокатеса нашкрябала кiлька слiв i знову заговорила:

– Проте е скарга вiд 4 сiчня 2016 року… Пункт 57 висновкiв. Емiлiя Корсо обстежилася в лiкаря наступного дня. Вiн засвiдчив, що…

Корсо нетерпляче змахнув рукою. На мить заплющив очi й пригадав той доленосний вечiр, коли вiн ii застукав, а тодi збагнув, як далеко Емiлiя може зайти в божевiльних витiвках: чхати вона хотiла, що в кiмнатi поруч спить син. У ту мить вiн не бити ii хотiв, боявся тiльки, що вона заподiе собi справжнього лиха.

– Вона сама себе мордувала.

– Тобто навмисно покалiчила себе?

– Не зовсiм так

як ви могли б подумати. Вона…

– Прошу?

– Годi. – Корсо схилився над письмовим столом i почув, як пiд крiслом зарипiли дерев’янi нiжки. Краплi поту виступили на корiнцях волосся. – Не пiду цим шляхом. Допоможiть менi знайти iншу зачiпку, аби я мiг виграти справу.

– Якщо ви не хочете обвинувачувати суперницю, вигадайте щось надзвичайне, спробуйте виокремитися з натовпу простих смертних.

Тодi йому спало на думку:

– Ви щось чули про вбивство стриптизерки? Вчора менi доручили розслiдувати справу.

– Сподiваетеся знайти злочинця?

Досi не з’явилося жодноi пiдказки, пiсля зустрiчi з Борнеком вiн ще бiльше занепав духом, а сам убивця розчинився серед мiльйонiв мешканцiв Іль-де-Франса.

– Я його заарештую.

– В такому разi ви можете сподiватися на перемогу. Героевi годi вiдмовити.

Вiн уже налаштувався йти, як вона додала:

– Зберiть свiдчення на вашу користь. Знайдiть фотографii, де ви вдвох вiдпочиваете, проводите час. Менi треба, щоб на свiтлинах ви були разом.

– Буде з цього якась користь?

– Якщо вам удасться спiймати вбивцю, свiтлини стануть у пригодi.

12

Вiн сiв у машину й набрав номер Емiлii: хотiв спитати, о котрiй годинi мiг би заiхати по сина. Навряд чи вона зацiкавлена тепер вступати з ним у суперечки.

– Що тобi вiд мене треба? – спитала вона, щойно впiзнала його голос.

– Телефоную, бо маемо якось домовитися цього вечора.

– Ти про що?

Корсо зачмихав носом – спокiйно, прошу тебе.

– О котрiй я можу забрати Таде?

Вiн почув ii смiх. Притлумлений, крижаний, самотнiй – схожий на неi. Або на жарт, що зрозумiють лише своi.

– Лiтаеш у хмарах – навiть на календар не поглянув.

– Ти з мене не кепкуй, – просичав вiн крiзь зуби. – Добре знаеш, що це моi вихiднi.

– Сьогоднi 1-е липня, възлюбен[23 - Милий, коханий (болг.).]. Почалися лiтнi канiкули. Моi канiкули. Побачиш Таде 1-го серпня.

Як вiн мiг забути? А все через роботу, неспокiй, а особливо – небажання так жити: на припонi в психопатки. Корсо бiльше не слухав, хоча голос Емiлii досi линув, усе-таки колись ii солодкавий, схiдний акцент причарував його.

– Я зателефоную йому сьогоднi ввечерi.

– Не впевнена, що вiн зможе вiдповiсти. В нього тепер останнi лекцii з фортепiано. Вiн буде змученим.

Серце застукало так мiцно, що вiдлунювало в горлi, у скронях.

– Ти заслуговуеш на…

– Прошу? – проспiвала його колишня. – Продовжуй, любiмец[24 - Коханий (болг.).]… Розповiси, на що ти здатний…

Корсо прикусив язика: знав, що вона записуе розмову. Такi записи складали «незаконну частину доказовоi бази», але рiзкi вислови, образи нiколи не слугуватимуть вам на користь.

– Куди ви iдете? – спитав вiн лише, хоч як йому кортiло сказати щось прикре.

– В нашому договорi немае анi слова про те, що я зобов’язана повiдомляти тебе про нашi подорожi.

Французькою вона говорила старомодно, манiрно.

– Рушаете до Болгарii? Для виiзду з краiни тобi потрiбен мiй дозвiл, ти…

– Великий коп перекрие кордон? – Вона знову розсмiялася.

Корсо так мiцно прикусив собi нижню губу, що вiдчув смак кровi. Протерся рукавом i звелiв:

– Зателефонуй, щойно приiдете.

І натиснув на вiдбiй, не чекаючи на вiдповiдь, а потiм рвучко зiрвався з мiсця. Увiмкнув сирену – як завжди, коли гарячкував, – так i домчав до будинку № 36, жодного разу не натиснувши на гальма.

Щойно вiн пiднявся на третiй поверх, як його зупинила Барбi:

– Поговоримо? В мене щось для тебе е.

Корсо, не промовивши анi слова, рушив за нею. Вона працювала разом з Людовiком у тiснiй кiмнатцi – зараз тулузець ходив десь у справах, тож майже всюди, до самоi пiдлоги, були розкладенi роздрукiвки. З виписками телефонних розмов та банкiвських рахункiв вона працювала, як за старих часiв: купа друкованих аркушiв i маркер.

– Передивилася банкiвськi виписки Нiни за останнi чотири роки.

– Невже можливо вiдкопати такi давнi документи?

– Знаю кiлька способiв.

– Отже?

– Порiвняла всi перерахування грошей та отриманi чеки з кiлькiстю вiдпрацьованих годин – можливо, в неi була робота не лише на сценi, в кiно або вiдеозаписах.

Барбi схопила одну з розшифровок – вона друкувала з обох сторiн аркуша, аби скоротити на 50 % площу, яку займали цифри (дiвчина з повагою ставилася до екологii). Тож створювалися нечитабельнi вервечки колонок, якi лише вона була здатна розтовкмачити.

– Я знайшла принаймнi два заклади з iнших галузей. У лютому 2012 року Нiна отримала 2200 евро вiд товариства «Едога». У травнi 2013-го – 3000 евро вiд iншоi фiрми – «Компа». Обидвi були закритi за кiлька мiсяцiв пiсля того, як ii взяли на роботу.

– Чим вони займалися?

– Послуги з кодування й цифрового шифрування.

– Нiна зналася на таких речах?

– Аж нiяк. Перед тим, як улаштуватися стриптизеркою, одержала свiдоцтво про вищу пiдготовку технiчного керiвника за фахом менеджера.

– Що вона для них робила?

– Не маю жодноi гадки. Лише пiдозрюю, що iй платили, хоча немае розрахункових вiдомостей, договорiв чи бодай iменi. Утiм, я вiдкопала дещо цiк

ве.

Корсо взяв крiсло i всiвся. Вiн намiрився простежити, яким шляхом просувалася Барбi.

– Через пошуковi сайти я виявила, що «Едога» i «Компа» розмiстили однаковi тексти про свою дiяльнiсть. Один в один, з тими самими граматичними й орфографiчними помилками.

– За ними стояли тi самi люди?

– Без сумнiву. Ось що привернуло мою увагу: в них повiдомлялося, що компанii мають право виготовляти закодованi програми, наприклад, фiльми…

– Тобто знову вiдеопродукцiя…

– Я собi подумала: якщо б хлопцi надумали прокрутити ще одне дiльце, вони б знову розмiстили ту саму недолугу рекламу. Тож вирiшила шукати в зворотному порядку й знову скористалася iхнiми об’явами, включно з усiма помилками. У базах даних 2015 року вдалося знайти ТзОВ «ОПА».

– У них е свiй сайт?

– Дзуськи, в iнтернетi про них – жодноi згадки, крiм тоi недоладноi реклами. Я звернулася до знайомих програмiстiв, дещо вiдкопала. Насправдi вони не надають послуг. І кодують лише своi фiльми.

– Якi саме?

– Порнографiю. Я б навiть додала сюди чарiвне слово «гонзо».

Течiя розвинулася в 90-тi роки, а згодом заполонила ринок на правах господаря. Назва походить вiд «гонзо-журналiстики» 70-х рокiв, коли журналiст повнiстю занурювався в сюжет i ставав одним iз учасникiв репортажу.

А в порнофiльмах саме «режисер» знiмав своi забави з камерою на плечi, а його пенiс ставав окрасою програми. Декорацiй немае, сценарiй вiдсутнiй, жодних засобiв, окрiм голого сексу. Дешевий, кепсько знятий, вiдвертий i вульгарний гонзо, в якому одну з ролей виконувала ваша сусiдка, мав неабиякий попит, тому що був вибуховою сумiшшю банальностi й дуже жорсткого порно.

– Отже, Нiна щонайменше двiчi у життi брала учать у гонзо?

– Не виключаю такоi можливостi. Але, ймовiрно, це була лише верхiвка айсберга.

Стриптизерка знiмалася в порнофiльмах – геть не сенсацiя столiття, але Борнек таки не натрапив на цей слiд.

– Твоi колеги вже бачили фiльми?

– Нi. Але чули про такi. Бо зашифрованi вони справдi дуже надiйно.

– Про цi кадри бiльше вiдомо через те, що вони закодованi, а не завдяки iхньому змiсту?

– Можна й так сказати.

– Навiщо зашифровувати фiльми, якщо iх можна знайти в iнтернетi одним натисканням на кнопку мишки?

– Отож-бо й воно, що можна, але не такi. Для перегляду належить пiдписатися на анонiмному сайтi. У свiтi, де дозволено геть усе, заборона лишень пiдiгрiвае бажання.

– Але щойно фiльм розкодовують, вiн потрапляе в загальний доступ, чи не так?

– Нi. Програма не дозволить щось скопiювати або переслати. Тож навiть той, хто оплатив послугу, втрачае фiльм.

Справдi, скидалося на те, що надмiрна обережнiсть мала на метi розпалити глядача.

– Що вiдомо про самi стрiчки?

– Здаеться, вони дуже, дуже своерiднi.

– Незаконнi?

Барбi невизначено махнула рукою. Поняття законностi в галузi порнографii можна тлумачити дуже широко – актори завжди пiдписують згоду на зйомки, що переважно унеможливлюе в подальшому будь-яке притягнення до вiдповiдальностi.

Полiцiянтка розгорнула теку: iй уже вдалося надрукувати цiлi сторiнки з хештегами з iхнього сайту. Коп читав у зворотному порядку, але ключовi слова промовляли самi за себе: «ампутована», «dwarf»[25 - Коротун(ка) (англ.).], «glory hole» (термiн, що означае цiкавеньку гру: в стiнi – переважно туалета – видовбують отвiр, куди будь-який чоловiк може пропхати статевий орган; по той бiк до нього притискаеться жiнка).

– За словами моiх хлопцiв, – продовжила Барбi, – керуе клубами такий собi гуру на iм’я Ахтар Нур, що спочатку, ще в 90-х роках, прославився завдяки змазцi для жорстких геiв, яку вдало запустив у продаж.

– А тодi вiн подався у продюсери?

– Мабуть, так. Але спочатку закинув у мережу фiльми за участю «goo girls»[26 - Goo girl (англ.) – дiвчина, що займаеться сексом одночасно з кiлькома партнерами, якi найчастiше еякулюють iй на обличчя.].

Ще одна назва для знавцiв: «липкi дiвчата». Вони так завзято вправлялися в акробатицi, що часом незрозумiло, з якого боку на них дивитися.

– Згодом вiн вигадав новий жанр. І сам назвав його «бiо гонзо», або «органiчне порно». Але потiм почав надмiрно шифруватися, i треба було вступити в клуб, щоб мати змогу дивитися його фiльми. На мою думку, лiтери «ОП» в назвi компанii означають органiчне порно. Буква «А», ймовiрно, вiдповiдае iменi Ахтар.

– Чолов’яга стоiть на облiку?

– Нi. Сам вiн – пакистанець чи бенгалець, точно невiдомо. Деколи додае до iменi «Сафраз» або «Бухарi». Який у нього статус у Францii – теж не зовсiм зрозумiло. Усi фiрми вiн створював на пiдставних осiб. Нинi орудуе спiлкою, в якiй дозволенi будь-якi вподобання. Сам вiн сповiдуе дивакувату сумiш гонзо з тантризмом[27 - Напрям в iндуiзмi зi своею системою езотеричноi практики.], що, як завжди в нього, закiнчуеться жорстким порно.

А Нiна не просто знялася в кiлькох соромiцьких кiнострiчках, але в такий спосiб виявила, мабуть, певну схильнiсть до свавiлля. З «натуризму-стриптизму» так легко перейти до «гонзо-тантризму».

– Барбi, ти найкраща

 – пiдсумував вiн, пiдводячись. – Де шукатимемо пташку?

– Його штаб – на вулицi Парадi. Я надiшлю тобi точну адресу.

– Я зроблю з нього кебаб.

13

Шукаючи мiсце для машини, Корсо пообiцяв собi, що в розмовi з порнодилером не вдаватиме з себе пуританина або борця за справедливiсть. Коп ще не знав, що саме означае «органiчне порно», але надивився в життi на всяке-рiзне. За кiлька рокiв роботи в БПТЛ (ранiше ii називали «Бригадою моралi») крiзь вогонь та воду пройшов: улаштовував облави на зйомках, де половина акторiв були тваринами, конфiсковував DVD – потiм його колеги передивлялися iх i не вiрили своiм очам: двое чоловiкiв потискали один одному руки всерединi вагiни, порнозiрка Х ставила рекорд в царинi групового сексу (за день вона примудрилася близько тисячi разiв вступити в статевий контакт), ще одна чемпiонка хоробро витримувала «потрiйне проникнення», але увага: лише через анальний отвiр…

Вiн бiльше про це не згадував, викреслив iз життя Емiлiю, яка теж, у свiй спосiб, множила рекорди. А вiн потребував лише спокою, умиротворення, розсудливостi…

Офiси «ОПА» розташовувалися в однiй iз занедбаних кам’яниць iз внутрiшнiм подвiр’ям; у таких будiвлях колись мiстилися склозаводи або керамiчнi мануфактури. Звичайно, вiн не надибав знизу жодноi таблички або згадки про шифрувальну фiрму, але отримав вiд Барбi iхне точне мiсцеперебування: другий поверх лiворуч.

Корсо нишком пробрався в тiнь сходовоi клiтки, де височiв громiздкий вантажний пiдйомник з бiчною решiткою, i, не вмикаючи свiтла, пiднявся нагору. На другому поверсi коротко натиснув на дзвiнок, адже зараз вiн тут лише в гостях. Минула хвилина – не чути анi звуку. Вiн знову подзвонив. Двi хвилини. Ймовiрно, нiкого немае. Вже 15-та година. Мабуть, Ахтар кудись вийшов у справах. Але внутрiшнiй голос змусив його ще трохи зачекати.

Нарештi на порозi з’явився низенький темношкiрий дядько з гладким волоссям. Стояв босонiж, у довгiй бiлiй сорочцi й пiжамних штанях, i здавався привидом на темному тлi кiмнати. Тут явно не звикли вiдчиняти вiконницi.

– Пан Ахтар Нур?

Чоловiчок захитав головою, як заведено в iндiйцiв. Корсо показав йому полiцiйний значок.

– Можна до вас?

Ахтар вiдступив, аби той змiг пройти. Корсо розгледiв господаря зблизька – зморщена шкiра, напомаджене волосся стояло сторчма: гуру щойно прокинувся пiсля сiести.

У темрявi вимальовувалася велика кiмната, оздоблена на схiдний лад: килим на долiвцi, шпалери на стiнах, меблi без нiжок – мабуть, тут завжди сидiли просто на пiдлозi. У повiтрi линули пахощi карi та спецiй.

– Чай? – несподiвано спитав Ахтар пронизливим голосом.

Вiн манiрно пригладив волосся. Корсо лише заперечно махнув головою. А тодi зробив кiлька крокiв усередину кiмнати й виявив у глибинi декiлька комп’ютерiв, що стояли на столi. Вони були единим джерелом свiтла в примiщеннi, але самi монiтори беззвучно показували розмиту картинку. Корсо змiнив думку: Ахтара вiн застукав за роботою, а не пiсля сiести.

Перед тим, як вiдчинити дверi, iндiець закодував кожний екран.

– Я вам заважаю?

– Мав термiново закiнчити монтаж, – засмiявся iндус, склавши руки човником на знак вибачення. – Вам не важко роззутися?

Корсо вдав, що не почув. Вiн уже був роздратований. Не зводив очей iз закодованих екранiв, що бiлясто вiдблискували в темрявi.

– Ви насправдi не хотiли би масали-чаю? Або сандешiв? Це такi бенгальськi солодощi, iх…

– Годi балакати, Ахтаре, – перервав Корсо i став обличчям до iндуса.

Вiн бiльше не хотiв з ним панькатися. На гуру тантризму чекало важке пробудження.

14

– Покажи-но менi, чим ти тут займався…

– Не можу, це таемниця.

У сутiнках золотаво-коричневе лице Ахтара нагадувало блискучий панцир великого жука-скарабея.

– Для полiцii не повинно бути таемниць, хiба ти цього не знав? – промовив Корсо i штовхнув iндуса в крiсло на колiщатах, що стояло перед консоллю для вiдеомонтажу.

– Все закодовано, я…

– Менi потрiбнi зображення, Ахтаре, – проказав коп, поклавши йому руки на плечi. – Чого ти боiшся? Я й не таке бачив. Хiба що твiй бiзнес незаконний.

– Зовсiм нi! Моя фiрма…

– Коди.

Корсо став позаду продюсера, витягнув з кобури Sig Sauer i дослав кулю до патронника, а тодi приклав зброю до вуха Ахтара.

– Почнемо з першого екрана з лiвого боку. Тiльки-но поворушишся, аби стерти що-небудь, я скроню тобi прострелю.

Індус мимоволi втягнув голову в плечi й заходився натискати на клавiшi. Пальцi в нього тремтiли. Снiжок на монiторi обернувся на дуже чiтке зображення – навiть пiкселiзацiя[28 - Цифрова обробка зображення для змiни його якостi, наприклад, для приховування особистих даних у ЗМІ. Зображення може частково замальовуватися великими кольоровими квадратиками, блоками.] виявилася бездоганною. Марно шукати якiсь обличчя. Корсо побачив два прутня в однiй пiхвi, а чийсь кулак порпався в анусi. Здавалося, що тонка смужка шкiри мiж двома отворами ось-ось лусне.

– Ми знiмаемо зблизька, – промимрив Ахтар. – Клiенти стають дедалi виба

ливiшими, i ми зi шкiри пнемося, аби вигадати щось нове…

«Вигадки» Ахтара пахли дивно. Все було схоже радше на хiрургiчну операцiю. Органи старанно виголенi. Анi волосинки.

Кут зйомки змiнився, i Корсо зауважив, що всi актори також коротко пiдстриженi. Немов танцюристи буто[29 - Буто – напрямок сучасного японського танцю. Його виконавцi мають оголенi голови й бiлий грим.] в стилi хард.

Усе мало грубий, рiзкий вигляд, але не було нiчого, що порушувало б закон.

– Другий екран.

– Не розумiю, що…

– Ну ж бо, Ахтаре. У мене зараз терпець урветься.

Вигулькнула нова картинка. Throat gagger. Сексуальний кляп. Обома руками чоловiк роззявляе рота жiнцi, що стоiть перед ним навколiшки, i плюе всередину. А тодi грубо встромлюе прутня в глотку i жорстко ii шкварить. Дивитися неможливо. Пенiс треться об стiнки горла iз глухим звуком. Жiнка хрипить i гикае. Сльози, слина, блювотиння…

– Вони прикидаються, – наважився сказати Ахтар. Вiн дедалi жвавiше човгався на крiслi.

– Твоi акторки грають навдивовижу переконливо.

Жiнка намагалася кричати, але прутень буквально душив ii.

Жорстоко, але й досi нiчого протиправного.

– На ринку своi закони, – вiдбивався iндус. – Ми лише задовольняемо попит…

– Третiй монiтор, Ахтаре.

Продюсер похапцем щось наклацав на клавiатурi. Корсо бачив пiт, що стiкав його потилицею. А може, вiд тепла голови лише розтанув брильянтин…

Пальцi, втиснутi в кастет, навiдлiг вдаряють в обличчя жiнку, яку прив’язали до андрiiвського хреста[30 - Хрест Святого Андрiя – хрест у формi лiтери Х.]. Сталевi кiльця шматують плоть, розпанахують м’язи, ламають кiстки. Жiнка знепритомнiла i вже не вiдчувае ударiв, що перетворюють ii лице на мiсиво.

– Отакоi, Ахтаре, – вимовив Корсо, в нього навiть у горлi пересохло. – Ось тепер належить тебе заарештувати за всiма правилами.

Індус зiскочив з крiсла й миттево став обличчям до копа.

– Та хто ви такий? Що вам треба? – Вiн бiльше не воркотiв, i в нього зовсiм зник акцент, як за помахом чарiвноi палички. – Я знаю своi права. Стаття 1 закону вiд 21 червня 2004 року: «Спiлкування електронним шляхом е вiльним, що надае iнтернету тi самi гарантii, що й друкованим виданням та аудiовiзуальним засобам, щодо свободи слова. Обмеження цiеi свободи може вiдбуватися лише за умови порушень, якi стосуються поваги до людськоi гiдностi, дотримання суспiльного порядку та захисту дiтей i пiдлiткiв».

Корсо усмiхнувся й поклав пiстолет назад у кобуру.

– Гаразд, Ахтаре, ти добре вивчив урок. Отож, «повага до людськоi гiдностi» не передбачае використання кастета для ударiв по обличчю. В такому разi вирок унаслiдок вчинення катувань i варварських дiй – саме те для тебе.

Ахтар випнув груди пiд довгою сорочкою. Обличчя виблискувало, як велика чорна оливка.

– Нi, – проказав вiн, та губи в нього тремтiли. – Всi моi акторки пiдписали договiр, який пiдтверджуе, що вони погодилися з умовами зйомок.

– Те, що ти називаеш «умовами зйомок», насправдi становить злочин перед законом.

– Нi. Жiнки висловили згоду, i йдеться виключно про iхне особисте життя. 17 лютого Європейський суд з прав людини винiс постанову щодо справи К.А. i А.Д. проти Королiвства Бельгii та закрiпив право на «особисту автономiю (…) включно з правом пiдтримувати сексуальнi стосунки й розпоряджатися власним тiлом, зокрема вчиняти дii, якi можуть бути розцiненi як такi, що завдають фiзичноi або моральноi шкоди цiй особi»…

Ахтар не вгадав: з такою жiнкою, як у Корсо, доводиться знайомитися зблизька iз законами, що стосуються садомазохiзму.

– Обвинувачуванi забули сказати, що варварськi дii були знятi на вiдео, а згодом проданi в iнтернетi.

Індус явно тiшився з того, що мав нагоду посперечатися зi справжнiм фахiвцем.

– Отож, ви, напевно, знаете, що Суд визнав: якщо потерпiлий попередньо надав згоду й дiяв вiдповiдно пiд час сексуальних стосункiв, це слугуе виправданням та знiмае обвинувачення. Пiсля цього можна продавати фiльм цiлком законно.

Вiн наблизився до екрана, на якому досi тривала бiйня, та поклав руку на комп’ютер, як скульптор – на один iз своiх творiв.

– Садомазохiзм е складовою сексуальноi свободи, що ii визнае держава стосовно громадян у демократичному суспiльствi. Ця ухвала докорiнно змiнила судову практику пiсля справи Ласкi, Джаггарда й Брауна[31 - Справу широко висвiтлювали в пресi. Йшлося про звинувачення геiв, що добровiльно знущалися iз себе та знiмали сексуальнi iгри на плiвку для свого перегляду. Обговорювалося, чи може добровiльна згода жертви на мордування бути приводом для висунення звинувачення. Усi обвинувачуванi отримали тодi термiни ув’язнення.] в 1997 роцi, i тепер питання вважаеться закритим.

Корсо примусив себе поглянути на обличчя в квадратиках пiкселiв, що тепер нагадувало якийсь шмат тухлятини, пiдвiшеноi на гак м’ясника. Вiн шмагонув iндуса стволом пiстолета по писку й притиснув до стiни.

– Слухай-но сюди, хвойдо. Я сюди приперся не заради курсу лекцiй з права, а твоi дурницi про садо-мазо i Європу й поготiв не слух

тиму. У лютому 2012-го i травнi 2013-го в кiлькох фiльмах ти зняв Софi Серейс, цебто Нiну Вiс. Що саме вона для тебе робила?

– Софi Серейс? Нiна Вiс? Насправдi, не розумiю, я…

Корсо вцiдив його рукiв’ям пiстолета й розбив носа.

Горопаха повалився на пiдлогу, а тодi полiцiянт додав:

– Їi вбили десять днiв тому. В новинах цiлий тиждень лишень про це й розповiдали. Портрет можна побачити будь-де в мережi. Ти завжди чудово поiнформований i мав упiзнати ii!

– Н-Нiна належала до нашого клубу… Вона… вона постiйно працювала в нас…

– У ii рахунках знайшли тiльки двi платiжки. Решта часу ти платив iй начорно?

В Ахтара був поламаний нiс, губи набрякнули, але вiн таки вичавив iз себе посмiшку.

– Ви нiчого не зрозумiли… Нiна завжди виконувала ролi зi своеi волi. Задля втiхи! Моя фiлософiя привернула до себе серця та голови. Ми не фiльми робимо, ми причащаемо… Ми…

Корсо ушкварив iндуса в щелепу: мовляв, добре його зрозумiв.

– В яких фiльмах грала Нiна?

– Ви щойно бачили.

– Брешеш! Нiна була стриптизеркою. І нiколи б не дозволила себе поранити або спотворити у ваших iграх для навiжених.

– Вона працювала всерединi групи, – миролюбно вiдказав iндус. – Члени клубу мають право обирати знаряддя й засоби для служителiв культу, якi…

Корсо намiрився влiпити Ахтаровi ще одного ляпаса, але його рука так i зависла в повiтрi. Емiлiя, гола, у ваннiй кiмнатi, тобто вона тодi… Його мозок вiдмовився домислювати далi й зосередився на поточних подiях.

– Де фiльми?

– Менi треба пошукати. На все е посилання, але… я багато чого знiмаю.

– Ким були ii партнери?

– Вiдповiдь буде така сама, – обiзвався iндус, витираючи кров та шмарклi, що текли з носа. – З пам’ятi я не можу…

Корсо пiдняв його та знову штовхнув у крiсло. Схопив його мобiльний i набрав номер Сток. Лише за кiлька годин йому вдалося пробити величезний пролам – аж сам здивувався. У Борнека – чудова команда, але в нього немае маленького генiя в подертих колготках.

– Я натрапив на слiд Нiни Вiс в однiй цiкавiй мережi, – пояснював вiн Сток та одночасно стежив очима за iндусом, який, немов хлопчисько, шморгав носом. – Барбi тобi пояснить. Облиш усе та женiть сюди. Технiкiв iз собою також прихопiть…

Ахтар силувався звестися на ноги.

– Ви не маете права. Для обшуку у вас повинна бути…

Корсо схопив iндуса за чуприну – волосся виявилося огидно масним на дотик – i засадив у фотель, притискаючи рукiв’я пiстолета йому до горла.

– Зберiть усi жорсткi диски, файли, – говорив вiн далi в телефон, – бухгалтерiю – словом, геть усе. Вiзьмiть паяца, що керуе тут конторою, iз собою, витрясiть iз нього коди й посилання. Знайдiть фiльми, в яких грала Нiна. Вiдстежте ii партнерiв, технiкiв, що були присутнi пiд час зйомок, а головне – складiть список збоченцiв, якi замовляли вiдео. Адресу надiшлю SMS-кою. Термiново вiдправте сюди новобранцiв – хай стережуть пiдозрюваного, i швидше рухайтеся!

Вiн натиснув на вiдбiй i причепив продюсера кайданками до радiатора, якомога далi вiд монтажноi консолi. Вiдчинив вiкно, аби випустити надокучливий запах карi, та налив чаю, а фiлiжанку поставив на срiбний пiднос, що стояв на пiдлозi. Повернувся до вiкна й випив маленькими ковтками, намагаючись заспокоiтися.

Насамкiнець пiдiйшов до Ахтара, який стогнав у куточку. Скарабей обернувся на слимака. Корсо взяв у руки потертий шкiряний пуф i всiвся бiля нього з фiлiжанкою.

– Дай-но менi свою мобiлку.

Вiльною рукою iндус видобув з кишенi телефон i протягнув його копу.

– Доки не прибула моя команда, – провадив Корсо, забираючи собi апарат, – ти мусиш пiдкинути менi якусь дрiбничку, iм’я, деталь, що миттево пiдштовхне мене в потрiбному напрямку.

Ахтар хлюпав розквашеним носом i випльовував iз себе криваве мокротиння.

– Не знаю, що ви маете на думцi… Я…

Навiть не пiдводячись, полiцiянт копнув його в ребра.

– Ім’я, почваро. Пригадай партнера, хлопця, з яким Нiна подiляла своi довбанi захоплення, технiка, з яким вона трахалась, абощо. Назви щось, хай тобi грець, або клянусь: моiм колегам доведеться вiдскрiбати тебе вiд пiдлоги.

Той знову вiдхаркнув на килими, а тодi вимовив, хоч як важко йому було дихати:

– Знайдiть Майка… Порнозiрку… Вiн працював укупi з нею. Гадаю… гадаю, вони якось пов’язанi…

– Що означае пов’язанi?

– Існували на однiй хвилi. Вiн ii привiв до нас.

– Де менi його шукати?

– Я… в мене нема його даних…

Корсо знову пiдняв чобiт – вiн з легким серцем мордував негiдника.

А той скоцюрбився в куточку.

– У… у Везiне. Сьогоднi в них зйомка… Я скажу вам, де це…

– Його справжне iм’я?

– Треба шукати у файлах. Принаймнi всi його кличуть Фройд.

– Фройд?

– Інтелектуал.

Раптом хтось почав гатити в дверi iз криком: «Полiцiя!»

– Побачимося в 36-му, – додав Корсо й пiдвiвся. – Надаси моiм колегам усi коди, вiдповiси на всi iхнi питання, решту часу триматимеш пельку на замку.

– Я… хочу зателефонувати адвокатовi, – просичав вiн крiзь розхитанi зуби.

Коп наостанок дав йому ще одного копняк

в живiт i пiшов вiдчиняти дверi новобранцям. Ахтар розридався.

– Як на мене, надто чутливий ти для аса садо-мазо.

15

– Лiкарю? – Корсо мчав уперед на захiд i водночас телефонував судово-медичному експерту з ІСМЕ[32 - Інститут судово-медичноi експертизи.]. – Комендант Стефан Корсо, Бригада карного розшуку. Менi передали справу вбитоi стриптизерки.

– То що?

Вiн явно заважав. У голосi бринiло вiдлуння холодноi кiмнати. Лiкар був новим, Корсо його ще не знав.

– Десять днiв тому ви проводили розтин Софii Серейс. Хотiв би дещо уточнити.

Ескулап зiтхнув. Корсо чув, як той вiддавав розпорядження помiчникам, нiби режисер, що наказуе: «Рiжте».

– Слухаю вас.

– Декiлька разiв читав вашу доповiдь, проте не знайшов жодноi згадки щодо вагiнальних пошкоджень.

– Я вже казав i ще раз наголошую: жiнка не була згвалтована.

– Хочу поговорити про давнi травми, можливо, якiсь рубцi.

– Тобто?

Лiкар помiтно зацiкавився.

– У нас уже е докази, що Софi Серейс знiмалася в порнострiчках iз садомазохiстським забарвленням. Тож ви нiчого не зауважили?

– Нi.

– Жодних анальних трiщин, вагiнальних розривiв?

– Кажу ж вам: нiчого не зауважив.

– І не проводили обстежень щодо хвороб, якi передаються статевим шляхом?

Ескулап не витримав:

– Тiло рiзали, ламали, шматували, i ви ще хочете, аби я перевiряв, чи не хворiла жертва на хламiдiоз? Ви що, знущаетеся з мене?

– Дякую, лiкарю.

Щойно Корсо опинився у кварталi Оборони, вiн знову пригадав перестрiлку в Нантерi. Двох убили недавно, а нинi розпочато кориду з iндусом. Насилля – нiби грип, якого важко позбутися.

Нескiнченний тунель Оборони тягнувся попiд захiдним передмiстям. Немов потяг Євростар, який проносився пiд чорними хвилями його молодостi. А тодi знову задзеленчав мобiльний. Сток i Людо вже прибули на мiсце: переiзд розпочали. Обладнання мали перевезти на склад неподалiк Берсi, де зазвичай БКР зберiгала речi, вилученi пiд час обшукiв. Там комп’ютерники з ПБК (Пiдроздiлу боротьби з кiберзлочиннiстю) зануряться у вивчення експонатiв музею жахiв Ахтара Нура.

– А привiд? – запитала Сток. – У чому його звинувачуемо?

– Передивись кiлька фiльмiв i зараз усе второпаеш. Побачимося в 36-му за двi години.

Вiн виiхав з тунелю й потрапив на iншу планету. Тепер полiцiянт просувався широким проспектом, на якому височiли гордовитi дерева, склянi будинки й пихатi вiлли.

Корсо перетнув Сену, дорога D186 привела його прямо туди, куди вiн мав потрапити: на проспект Емiля Тiбо. Зйомки вiдбувалися в будинку з дерев’яним каркасом, що ховався за суцiльним парканом i переливчастими каштанами.

Аби не видiлятися, Корсо вирiшив вiдрекомендувати себе як друга Ахтара. Йому захотiлося вiдчути дух «клубу», тишком наблизитися до Майка, себто Фройда.

Капловухий культурист вiдчинив йому ворота. Щойно вiн згадав Ахтара, на нього посипалися питання. Корсо вдався до хитрощiв i описав iгри з перших серiй, що iх запам’ятав, коли був у iндiйського гуру. Але враження не справив.

Тодi вiн вирiшив перервати розмову, що бiльше скидалася на каверзне опитування, i запропонував зателефонувати самому Ахтаровi.

– Звати тебе як? – запитав Хi-Мен[33 - Обдарований надзвичайною силою герой американського мультсерiалу “Хi-Мен i володарi Всесвiту”.].

– Корсо.

І той натиснув на екран. Пан або пропав: Корсо залишив мобiльний iндуса в новачкiв, якi, мабуть, уже передали апарат його командi… Або вiн валявся десь на днi опечатаного мiшка, i тодi нiхто не вiдгукнеться на дзвiнок, або ж полiцiянти тримали його в руках, але все одно треба було, щоб Ахтар стояв десь поблизу. В такому разi можна примусити пiдозрюваного говорити через гучномовець – пiд дулом пiстолета…

Корсо почув сигнал, що вiдлунював у вухо цербера. Вiн розглядав логотип на його светрi «Лакост» – на м’язах культуриста щелепи крокодильчика нiби розтягнулися в усмiшцi.

Друге припущення виявилося слушним. Ахтар озвався, надав дозвiл – i Корсо шурнув у святе святих. Алея, посипана жорствою, абстрактнi скульптури посеред травникiв, заскленi стiни iз лляними фiранками.

На порозi оселi Хi-Мен скомандував:

– Знiмай черевики.

Якась манiя в iхньому середовищi. Корсо роззувся й посунув за провiдником крiзь плутанину кiмнат – здавалося, що меблями iх обставляв сам Людвiг Мiс ван ден Рое.

Коп уже був присутнiй на зйомках порнофiльмiв. Загалом там дуже мило: голi актори обговорюють родиннi справи, футбол чи автiвки й водночас займаються самозбудженням, а хтось перевiряе iх на ВІЛ або налагоджуе свiтло.

Але тут усе iнакше. Трупа Ахтара придiляла увагу серйозним предметам, езотерицi. Кiмнату, де стояв французький бiльярд, а стiни займали полицi з книгами, перетворили на гримерну. Тут мовчки купчилися актори – чоловiки й жiнки. Усi вони були оголенi, коротко стриженi й нагадували пацiентiв, готових перенести складне хiрургiчне втручання.

– Зачекай тут, – кинув атлет i зник.

Корсо силувався не впадати у вiчi. У нетрях бiлих тiл, спухлих прутнiв, блискучих голiв вiн скидався

а якогось небажаного збоченця.

Дехто з чоловiкiв прикрiпив собi до члена якусь химерну конструкцiю, схожу на водяну помпу, – вони вправно орудували нею. Жiнки широко розвели сiдницi й намащували отвiр кремом або ж управлялися в розтяжцi, спершись на бiльярд. На столику вiн помiтив звичний набiр – засоби для посилення ерекцii, змазки, клiзми, але в кiлькостi, що могла б слугувати цiлою аптекою пiд час вiйни.

Серед присутнiх не тiльки вiн був одягненим. Широкоплечий коротунь у синьому, як нiч, флiсовому спортивному костюмi та стетоскопом на шиi порався бiля акторок. Мовчки й хутко, майже нашвидкуруч, вiн уприскував iм якусь рiдину, кружляв вiд одноi до iншоi. Очевидно, вводив знеболювальне з огляду на майбутнi виступи.

Нарештi до кiмнати зайшов чоловiк у довгiй бiлiй сорочцi – таку саму носив Ахтар – i попрямував до Корсо.

– Ти вiд Ахтара?

– Саме так.

– Вiн нiколи не вiдправляе людей на знiмальний майданчик.

– Колись треба починати.

– Бажаеш переговорити з режисером?

Вiн промовляв дуже тихо, поводився церемонно i в довгiй сорочцi був схожий на служителя культу. Утiм, Корсо спостерiг у нього на шиi кишеньковий лiхтарик – свiтлодiодну лампочку «Maglite», – тобто перед ним стояв вiдповiдальний за «light pussy» («освiтлення пiхви»); коли вiдбуваеться проникнення в статевi органи, той негайно вмикае свiй прилад.

– Нi, я шукаю Майка.

– Кого?

– Фройда.

– Навiщо?

– Я також продюсер. Мене цiкавить його досвiд.

– Ходiмо.

Корсо рушив услiд за супроводжувачем, посунув ще одним коридором, переступив дроти, прикрiпленi скотчем до пiдлоги, обiгнув флайт-кейси[34 - Укрiпленi металевими косинцями валiзи для безпечного перевезення вiдеоапаратури.] з алюмiнiевими косинцями. Увiйшов до простороi кiмнати, де меблi були вiдсунутi та вкритi бiлими чохлами. Долiвку захищала пластикова плiвка – справжня операцiйна. Технiки вмикали прожектори, розставляли свiтловiдбивачi. Тут, iмовiрно, знiмали якийсь мудрований гонзо зi штучним освiтленням, професiйною камерою, загартованими акторами.

Посерединi кiмнати розмiстили лiжко, тобто матрац, на якому хлопцi розкладали гумову пiдкладку, а тодi закрiпляли зверху простирадло. В кутку двi оголенi акторки – iхнi потилицi аж сяяли в денному свiтлi – цiлувалися, а водночас гримерки припудрювали iм сiдницi.

– Фройд – це той хлопчина, що сидить он там.

Важко було його не помiтити: затуливши очi, спершись до вiкна, той сидiв у позi лотоса – звичайно ж, голий. Дрiбний на зрiст, але мiцно збудований, бульдожий писок, упалi очницi, вибритi брови. Кiстки обличчя виступали пiд шкiрою, немов металева споруда, що ii нашвидку прикрили плоттю та м’язами.

Але справжня несподiванка мiстилася нижче, мiж ногами. Пенiс довжиною понад 25 сантиметрiв, розмiр XXL, рухався в напруженому ритмi. Правицею вiн безтурботно мастурбував, а лiвицею змащував кремом смертельну зброю.

Щойно Корсо наблизився, iстота розтулила очi й усмiхнулася:

– Довгенько ти мене шукав.

16

– Я познайомився з Нiною в нашiй мережi. У тi часи вона надавала поради на сайтах садо-мазо.

– Ми уважно передивилися ii ком’ютер: навiть згадки немае про щось таке.

– Кажу ж: «у тi часи». Останнiми роками iй це було вже непотрiбне. Вона переступила на той бiк екрану.

– Давно це сталося?

– Шiсть-сiм рокiв тому, мабуть.

Порноактор явно не прагнув сповiдатися перед полiцiянтом, але що вже був припертий до стiни, то доводилося пiдтримувати розмову.

Фройд розплутав ноги, витягнув iх i взявся масувати, а вiдтак пiдвiвся без будь-яких зусиль пiсля довгого сидiння.

– Ходiмо, – кинув вiн, пiдхопив пачку «Жiтан» i вiдчинив заскленi дверi, – хочу покурити.

Корсо намагався поводитися невимушено, але щоразу нiяковiв, коли бачив присадкуватого й м’язистого чоловiчка, голого, як римська статуя, спокусливого, як iндiйський барельеф.

Коли той сперся на дерев’яний балкон, продовжуючи дрочити на тлi розкiшного передмiстя, Корсо аж замилувався видивом, що здавалося геть сюрреалiстичним.

– Не звертай уваги, – проказав актор, адже помiтив, що Корсо розхвилювався. – Я скоро повернуся й не збираюся ковтати iхню гидоту. Майк працюе без пiдстраховки! З iхнiми сраними таблетками постiйно стоiть, але все вiдбуваеться, як в автомата. Стае нецiкаво. – Усмiхнувся. – Ну, скажiмо, так…

Корсо хитнув головою, нiби прекрасно розумiв усi тонкощi.

– Нам повiдомили, що Нiна старалася з усiма бути приязною, але насправдi мала небагато друзiв.

– Я був тим справжнiм i единим, – пiдтвердив дог.

– Ви нiколи не спали разом?

– Лишень у фiльмах, – посмiхнувся Майк. – Їi цiкавило тiльки жорстке садо-мазо. Я сам ii заохотив.

– До чого саме?

– До клубу. Фiльмiв. «Органiчного порно», як каже Ахтар.

– Де ж, власне, вона виконувала обряди?

– Не прикидайся, що ти не знав.

– Ахтар силувався щось пояснити, але я так i не второпав.

Майк розсмiявся й прикурив ще одну цигарку.

– Нiна була зiркою iгор онлайн.

– Яких iгор?

– Пташечко, – порнозiрка випустив з рота дим, –

щось не схоже на те, що ти дуже просунувся в своему розслiдуваннi…

– Поясни.

– «ОПА» пропонуе закодованi iгри. Платиш, оглядаеш, робиш ставку.

– На що саме?

Чоловiк зiтхув: гiсть не тямив нi вуха, нi рила.

– Нiна була найкращою в «Загадай бажання» i «Льодянику».

– Не чув про таке.

– Вона вставляла, наприклад, тоненьку свiчку до пiхви й запалювала гнiт. Ставки в режимi реального часу зростали, доки танув вiск. Що ближче вогонь пiдсувався до тiла, то бiльше накидали грошей… Нiна була неперевершеною в цiй грi. І сама гасила гнiт… всерединi пiхви.

– А «Льодяник»?

– Ахтар виготовляв капсули вареного цукру, куди додавав подрiбненого скла. Учасник – тобто учасниця – запихае iх собi у вагiну. Пiд дiею тепла скалки вивiльняються. Гра полягае в тому, щоб примудритися виштовхнути iх, скорочуючи м’язи промежини. Цебенить кров, пекельно болить, дiйсно огидне видовище. А гравцi вiд того у захватi.

Полiцiянт подумав про медексперта: як сталося, що вiн не зауважив нiчого пiдозрiлого?

– Скiльки людей пiдсiло на вашi iгри?

– Кiлька тисяч, гадаю.

– А Нiна… ще якiсь послуги надавала Ахтаровi?

Майк помахав рукою комусь у саду, який з’еднував iхнiй будинок iз сусiднiм. Корсо витягнув шию: п’ятдесятилiтня панi в пiджаку «Шанель» саме перетинала подвiр’я вiлли.

Жiнку в костюмi мiнi явно обурило те, що вона побачила (голiвка статевого органа Майка випиналася над краем огорожi, немов марiонетка в ляльковому театрi), й вона хутко подалася геть.

– Нiна надто захопилася, – продовжив розповiдь порноактор. – Я не раз ii попереджав. Вона брала учать у так званих «слiпих тестах». Дiвчину прив’язують до столу патологоанатома, а кат отримуе вказiвки онлайн вiд учасникiв парi… Переважно iй у пiхву вставляють найхимернiшi предмети. Спочатку вона вiдмовляеться, ставки ростуть, а коли сума здаеться достатньою, дiвчина погоджуеться… Нiна була королевою трюку.

– Якi саме предмети?

– Мобiльний. Заради смiху хтось телефонував, i вiн дзеленькав усерединi. Але могли й жменю рибальських гачкiв запхати…

– Ахтар казав, що Нiну нiхто не змушував…

– Це правда. Грошi перетiкали до його кишенi. Мерзотник уже голову нам проточив балачками про велике еротичне злиття, але вiн – лишень гендляр, що натрапив на золоту жилу…

– Якщо бабло ii не цiкавило, навiщо вона приставала на такi пропозицii?

– Задля задоволення. Нiнi подобалося, коли iй завдавали болю. Насправдi.

– Не надто переконливе тлумачення.

Фройд щиглем вiдкинув недопалок у сад сусiдки.

– Їй подобався бiль, бо вона себе не любила. А не любила вона себе тому, що була переконана, нiбито не гiдна кохання. Їi народили анонiмно; сподiваюся, ти про це знаеш?

Корсо хитнув головою.

– Нiна собi уявила, що iстота, яку не можливо покохати, – тобто вона сама, – обернулася на iстоту, яку слiд зневажати. Бажання докорiнно змiнилося. Дiвчина тепер насолоджувалася болем, тортурами, зневажанням, що нiбито заслужила до себе. Їi психiка переставила всi цiнностi з нiг на голову. Насилля стало для неi единим джерелом задоволення.

Корсо вже зрозумiв, чому його називали «Фройдом». Свою заплутану промову той виголосив на единому диханнi, повчальним голосом – якби трошки вiдiрватися, можна було б уявити, що вiн звертаеться до власного фалоса.

Коп мучився загадкою: дiвчина, що вiддавалася настiльки божевiльним забавам, очевидно, мала чималi ускладнення. Тож чому медексперт так нiчого й не побачив?

Але Майк був ладен розвiяти будь-якi сумнiви.

– Останнiм часом Нiна спекалася залежностi вiд iгор садо-мазо. Шрами, певно, зарубцювалися. Вона почувалася краще як тiлом, так i душею.

– Чому так сталося?

– Чувака собi знайшла.

– Чувака?

Усi свiдчення збiгалися в одному: 32-рiчна Софi Серейс, вона ж Нiна Вiс, була сама як палець.

– Не чiпляй менi локшини на вуха. В протоколах не згадуеться нiякий хлопець. Катма нi в мобiльному, анi в комп’ютерi.

Майк ошелешено замахав головою.

– Отже, ви так нiчого й не зрозумiли про Нiну. Все, що стосувалося ii особисто, вона ховала за сiмома замками. В неi було обмаль таемниць, але вона iх свято зберiгала.

– Ким був ii хлопець?

– Не знаю.

– Вона тобi щось про нього розповiдала?

– Небагато. Здаеться, вiн був художником.

– Займався садомазохiзмом? Де вона його зустрiла?

– Навiть гадки не маю, кажу ж тобi! Вона лише зiзналася, що подекуди зустрiчаеться з ним i що iй з ним добре.

Цей художник, мабуть, теж був дуже охочий до загадок, бо не залишив жодного слiду в життi Нiни. Яке брело, таке й стрiло.

– Може, пригадаеш бодай щось, адже ми маемо встановити особу?

– Здаеться, вона позувала для нього…

– Де можна знайти його полотна?

– Навiть не уявляю.

– В нього е галерея?

– Кажу тобi, нiфiга не знаю!

– Подумай.

Майк провiв рукою по головi.

– Носить капелюха.

– Капелюха?

– Одного дня вона менi його описала. Нiбито вiн полюбляе незвичний одяг. Бiлi костюми, капелюхи… В стилi сутенера 20-х рокiв…

Якось не суголосно з образом загадковоi людини. Ту

треба добре пошарудiти. Може, i вдасться вiдкопати щось цiкаве. Хай там як, але це з бiса значний крок уперед в розслiдуваннi, розпочатому Борнеком.

Корсо попрощався з Фройдом, проте за якусь мить повернувся.

– Ще хотiв спитати – так, дрiбничка.

– Що саме?

– Чому ви всi пiдстриженi пiд нуль?

Майк хтиво усмiхнувся.

– Ахтар вигадав. Бiльше скидаеться на секту. А втiм, зручно.

– Для чого зручно?

– Для того, щоб трахати головою.

17

Його команда чекала на нього в залi засiдань. У Берсi програмiсти взялися за розкодування фiльмiв – iх виявилося кiлька тисяч – за «ласкавоi пiдтримки» Ахтара.

– Щось надибали?

– Жах якийсь, – вiдказав Людо, що був не з полохливих. – Дiвчата справдi багато беруть за виступи. Ми ще не торкалися фiльмiв з Нiною, але, гадаю, вони такi ж самi…

– Список передплатникiв?

– Теж розшифровуемо. Генii iнформатики кажуть, що вдасться визначити лише IP-адреси комп’ютерiв. Згодом треба буде вiднайти iмена iхнiх власникiв. Ми не здаемося.

– Актори, акторки?

– Картотека Ахтара в повному порядку, але що нам з того? Всi працюють пiд псевдонiмами. Жодних даних щодо кадрiв.

– Вiн нiколи не записував, яку видав зарплату?

– Нi. Всi брали участь добровiльно. Реально схибнутi якiсь…

– Що з Ахтаром, ви дозволили йому зв’язатися з адвокатом?

– Нi. Ми досi шукаемо на плiвках щось гаряченьке, на чому можна розкручувати звинувачення.

– Копнiть навмання. Дiвчат там перетворюють на калапецю.

– Вiн каже, що iх нiбито загримували.

– А одночасне проникнення вчотирьох? А предмети, що запихають до пiхви та дупи?

Людо стенув плечима.

– Вiльний обмiн мiж дорослими людьми, якi дали згоду. У нас е договори, що iх пiдписали дiвчата. Ахтар пояснюе, нiби в такiй спосiб вiн iх звiльняв вiд iудейсько-християнських пут, забобон, якими iх пригноблюе суспiльство, i таке iнше. Ми й далi переглядаемо фiльми, але, якщо не знайдемо в них дiтлахiв або тварин, доведеться вiдпустити пана Конферансье.

Корсо колись гарував на БПТЛ i знав, як i всi в цiй залi, що постачальникiв порнопродукцii схопити можна лише на використаннi неповнолiтнiх або на статевих актах зоофiлiв з тваринами. Стаття 521-1 Кримiнального кодексу передбачае покарання за «публiчно або приватно виконанi дii сексуального або брутального характеру, або пов’язанi з жорстоким поводженням стосовно тварин: домашнiх, свiйських або тих, що утримуються в неволi…» Навiть е закони для захисту коникiв понi, що потерпають вiд содомii…

Корсо наказав i далi старанно шукати: ще раз пiрнути в колодязь iз нечистотами, визначити користувачiв, а iндуса постiйно маринувати, крiм того, не дозволяти йому спiлкуватися з будь-якими знайомими.

– Прокуратура буде в захватi.

– Мабуть, що так.

Коп набрав повiтря й повiдомив несподiвану новину, що почув у Везiне: Софi Серейс мала коханого. І на одному подиху вiддав усi розпорядження. Провести блискавичний обшук у неi вдома наступноi ночi й постаратися знайти бодай щось стосовно незнайомця. Знову навiдатися до «Сквонка» й опитати ii колег. Обнишпорити ринок сучасного мистецтва: можливо, вдасться натрапити на слiд художника, що носить бiлий костюм та борсалiно[35 - Дорогий капелюх, найчастiше фетровий, марки “Борсалiно”.]. Художника, що (можливо) зображае у своiх творах стриптизерок або порноакторок i якось пов’язаний зi старою школою художникiв Мулен-Руж.

Сток подала голос – на збори вона вирiшила почепити великi окуляри, в яких несподiвано стала схожою на вчительку:

– Щось не можу второпати. Гонзо вже вiдкидаемо?

– Нi, не вiдкидаемо.

– А хто займатиметься пiдписниками Ахтара? Партнерами Нiни абощо?

– Попросимо вислати до нас пiдкрiплення.

– А чому б не Борнека? – пожартував Людо.

– Хай Борнек робить свое, а ми – свое. До того ж вiн незабаром вшиваеться у вiдпустку.

– Половина 36-го будинку виiжджае цього вечора, – уточнила Сток.

– Спитайте в Бомпар, кого вона може вiдправити до нас. Завтра все добряче обмiркуемо й вирiшимо, хто кого мае опитати.

Копи перезирнулися: цiеi ночi вони знову на службi – перша новина, а в вихiднi на них також чекае робота – друга новина.

– Крiшна теж цього вечора iде, – несмiливо докинула Барбi.

– Хай скасовуе вiдпустку!

Пiсля останнiх слiв Корсо попрощався й повернувся до себе в кабiнет. Пiдбивати пiдсумки треба без метушнi: протягом кiлькох годин вiн двiчi вдало натрапляв на новий слiд. Навiть не сподiвався на такий успiх першого дня.

– Стефане!

Вiн обернувся: Барбi рушила за ним коридором з текою в руцi. Знову в його головi майнула думка, що вигляд у неi геть недоладний. Вона скидаеться (i то в найкращi днi) на пошарпану Мерi Попiнс – бiльшоi привабливостi iй могли б надати вiнтажний одяг або торбинки з гобеленовоi тканини.

– Я знайшла посилання на поранення, що iх отримала Нiна.

– У тебе е час на iншу роботу? – здивувався вiн.

– Я вмiю працювати над двома завданнями одночасно.

А точнiше трьома, адже саме вона вiдкопала Веранна, аса в царинi мотузок, i доп’яла Ахтара,

пильно переривши всi рахунки Нiни… Надзвичайна обдарованiсть Барбi дещо дратувала, завжди здавалося, що вона на крок випереджае групу разом з ним.

Жiнка розгорнула теку, де мiстилися кольоровi ксерокопii.

– Це картини Франсiско Гойi.

– Ходiмо до мене в кабiнет.

Корсо зачинив за собою дверi, а Барбi розклала зображення поверх його паперiв.

– Чув про такого художника? – спитала вона.

– За дурника мене маеш, чи що?

Корсо впiзнавав вiдомi полотна: портрети рiзних постатей Мадридського двору, славетний «Розстрiл повстанцiв у нiч на 3 травня 1808 року», репродукцii «Pinturas negras»[36 - Чорнi картини (iсп.).]: «Два старцi», «Шабаш вiдьом», «Пес»… Спотворенi мармизи лякали нав’язливою правдоподiбнiстю.

Барбi вихопила з купи кiлька знiмкiв i розклала на виднотi.

– Поглянь – нiчого тобi не нагадують?

Жахливi портрети у вiдтiнках вiд червоного до сепii – пики, що дико волали або ж уiдливо посмiхалися (важко зрозумiти), роти, що розтягувалися вiд вуха до вуха, – саме такий вигляд мало поранене обличчя Нiни.

– Це з «Чорних картин»? – спитав вiн i взяв одну зi свiтлин: чоловiк зi змарнiлим лицем мав скутi ланцюгом зап’ястки.

– Нi. Вони називаються «Pinturas rojas»[37 - Червонi картини (iсп.).]. Маленькi полотна вiднайшли кiлька рокiв тому – iх приписують Гойi. Каторжанин, чаклун, умирущий. Очевидно, Гойя поринув у своi найпохмурiшi спогади.

– Де вони зараз?

– У музеi одного з мадридських фондiв. Якийсь меценат придбав за шаленi грошi. В мене е адреса. Впевнена, що злочинець годинами там простоював… Може, вiн навiть iспанець…

Корсо нiяк не мiг прийти до тями: вони втрете натрапляють на новий цiкавий слiд. Ба бiльше, вiн i «милого друга» тепер тримае на прицiлi. Вимальовувалась певна еднiсть усiх деталей.

– Пошпортаемося в цьому завтра, – пiдсумував. – Маемо розiбратися, що саме вiдзеркалюють обличчя. Яку символiку й глибинний смисл вiн у них вклав…

– А фонд?

– Переговори з французьким офiцером зв’язку в Мадридi.

– Не хочеш, аби ми туди поiхали самi?

– Нi. Головна робота – тут.

Барбi зiбрала докупи ксерокопii та втиснула йому теку пiд пахву.

– Ти помиляешся. Наш убивця пiдживлюе свое божевiлля картинами. Все закручено довкола них.

– Кажу тобi, знайди офiцера зв’язку.

Барбi неохоче погодилася. Як усi маленькi генii, вона була вразливою – справжнiй недолiк для полiцiянта.

Жiнка вже намiрилася йти, але Корсо покликав ii назад:

– Ти чимось зайнята?

– Жартуеш? Щойно ти завантажив нас роботою на цiлих три днi.

– Нi, я хотiв спитати, чи е в тебе час, щоб випити трохи вина?

– Еге!

– Що означае «еге»?

– За сiм рокiв чесноi та вiрноi служби ти лише двiчi запропонував менi перехилити з тобою чарку. Уперше – аби сповiстити про намiр вигнати одного з хлопцiв нашоi групи. Удруге – аби повiдомити, що жiнка, яку я щойно арештувала, повiсилася в камерi. Одне слово, для мене це було завжди поганим знаком.

Вiн спромiгся на усмiшку.

– Хочу в тебе дещо попросити.

– Менi вже стае моторошно.

18

– Свiдчення? Свiдчення про що?

– Про мою поряднiсть. Пiдтвердження того, що я гарний батько.

Барбi метельнула головою, нiби щойно почула добрий жарт. Вони сидiли в кав’ярнi на площi Дофiна, далеко вiд мiсць, що iх зазвичай вiдвiдують полiцiянти з Іль-де-ля-Сiте.

– То що? – гаркнув Корсо з викликом.

– Либонь, справа про розлучення почалася для тебе не надто вдало…

– А ти хiба знаешся на розлученнях?

Вiн не був готовий до балачок у дусi Катрiн Жано.

– Просто… чи воно того варте? Що саме ти хочеш додати до справи?

– Свiдчення, свiтлини, де ми з Таде щось робимо вдвох… Хотiв би також потiм записати своi думки про виховання. Яким повинен бути батько.

Барбi вiдпила ковток кока-коли без цукру. Вона тримала келих обiруч: мабуть, хотiла пропустити прохолоду напою аж попiд шкiру.

– В тебе е друзi? – запитала вона.

– Небагато.

– А родина?

– В мене е Таде.

– І ти маеш час забирати його зi школи? Займатися з ним iншими справами?

– Роблю все, що вiд мене залежить.

Барбi усмiхнулася, але тiльки щоб пом’якшити подальшi слова:

– Словом, ти покладаеш едину надiю на твердження колег.

– Кого обходить, де я назбирав свiдчення.

– Тодi чому б тобi не звернутися до злочинцiв, яких ти заарештував пiд час служби у вiддiлку?

– Я про це думав.

Звичайно, вони собi жартували, але вiн вважав цiлком законним надати слово й своiм ворогам. Вони точно по слово не лiзли б до кишенi. Але такi свiдчення змалювали б його лише як копа.

– Можна з тобою говорити вiдверто? – звернулася до нього Барбi пiсля того, як знову вiдпила прохолодноi коли.

– Уже давненько ти в мене не питала про дозвiл.

– Коли мене долучили до групи, Таде мав 2 роки. Я дивилася твоiми очима на те, як вiн пiдростае, i могла пересвiдчитися, що ти справдi – чудовий батько. Принаймнi докладаеш усiх зусиль, як сам кажеш.

– Проте?

Молода полiцiянтка зволiкала з вiдповiддю, нiби збиралася з духом.

– Щойно опинишся перед суддею, попри в

i твоi надзвичайнi успiхи на службi й вигляд пробийголови, довго ти не протримаешся.

– У мене вигляд пробийголови?

Барбi не обiзвалася.

– Навiть уявляти не хочу, що почнуть говорити друзi твоеi колишньоi.

– Сумлiння мене не гризе.

– Авжеж, лише, як би тобi краще пояснити, в твоiй присутностi нiяковiеш.

Корсо перетравлював почуте. Барбi скористалася з нагоди, щоб висловитися про все, що накипiло:

– Не п’еш, але складаеться враження, нiби ти щойно виписався з курсiв анонiмних алкоголiкiв. Не вживаеш наркотикiв, але досi перебуваеш пiд впливом того, на що наражав себе замолоду. Борешся за справедливiсть, але чомусь здаеться, що ти лише намагаешся уникнути покарання. Якщо жартуеш, то завжди якось вимушено, а коли залицяешся, то начебто допит улаштовуеш. А щасливим я тебе бачила тiльки зi зброею в руках.

– Це все?

– Нi. Ти розриваеш шлюб iз жiнкою, як i добра половина парижан, але всiм уже ввижаеться пiдготовка до терористичного акту – нiби жертви десятками лягатимуть тобi пiд ноги.

– Таде – найдорожча у свiтi iстота для мене. І дуже важливо, якими будуть наслiдки нашого розлучення.

Вона хитнула головою, начебто психоаналiтик, що в такий спосiб пiдтверджуе наявнiсть ознак хвороби, а не згоду зi сказаним.

– Уже не кажу про те, що Емiлiя здатна назбирати несхвальних вiдгукiв про тебе в самому 36-му будинку.

– Що менi можна дорiкнути? І в нас розкритих злочинiв найбiльше у вiддiлку.

– Знаю, дякую, що нагадав, але хай там як, тебе не можна назвати бездоганним полiцiянтом.

Корсо вмить збiгли на думку всi справи, коли вiн дозволив собi надмiрно лютувати. Але кому вдасться видобути звiти про його незаконнi дii з-пiд грубого шару архiвних паперiв, де iх старанно заховала Бомпар?

– Пiд час розслiдувань ставишся до родичiв жертв, як до винних, i водночас поводишся так, нiбито хтось образив тебе особисто, – продовжувала Барбi. – Начебто один iз героiв бойовика «Карателi», що чинить самосуд з пiстолетом у руцi.

– Перебiльшуеш.

– Зовсiм нi. Коп з вiддiлу карного розшуку носить чорний однострiй з поваги до сiмей потерпiлих i все життя слiпне над доповiдями. А ти нi разу не спромiгся одягнути пiджак i всю писанину перекинув на Крiшну. Не годен комусь поспiвчувати. Нiколи не буваеш ввiчливим, не поважаеш людей. Бiда, а не коп. Чесно кажучи, ти досягнув непоганих результатiв, однак усi вважають, що було б краще, якби ти знову зайнявся тим, з чого почав, – оперативною роботою.

Корсо видихнув. Вiн i сам не сподiвався, що така розмова збадьорить його, наче холодний душ.

– Ти закiнчила?

– Нi. Є ще тiлесна проблема.

– Яка тiлесна проблема?

Вона знизала плечима й зазирнула в келих, де на днi лежала здохла скибка лимону. На кожному пальцi дiвчина носила каблучку – геть не бiжутерiю з бутикiв Вандомськоi площi, радше якiсь байкерськi прибамбаси.

– У тебе як руки не тремтять, то ноги тупочуть або зуби скрегочуть. Завжди здаеться, що ось-ось вибухнеш. Ти жахаеш свiдкiв i обвинувачуеш цiлi родини. Як це закiнчиться для тебе?

Вони вже остаточно вiддалилися вiд теми розлучення – Барбi висловлювала своi думки i, мабуть, промовляла вiд iменi всiеi команди.

– Хiба ми не обговорювали опiку над моiм сином?

– Просто намагаюся тобi пояснити: навряд чи тобi вдасться виграти справу проти дружини.

Вiн вирiшив не виказувати роздратованостi, хай лише для того, аби довести Барбi, що вона хибно його змалювала. Корсо вже хвилин десять перемiшував каву – i на блюдцi ii було рiвно стiльки, скiльки в самiй фiлiжанцi.

Вiдклав ложечку й додав з вiдтiнком мрiйливостi в голосi:

– Так чи iнак я мушу добитися опiки над сином. Емiлiя… небезпечна.

– Сподiваюся, ти не будеш розводитися далi щодо цього?

– Не буду.

– Що каже твiй адвокат?

– Нiбито менi вдасться переконати суддю, лише якщо спiймаю покидька зi «Сквонка».

– Нарештi гарна новина.

Вiд скинув на неi очима.

– Гадаеш?

– Звичайно. Ми його схопимо за яйця.

Вона пiдвелася, намацала кишенi й шпурнула на столик п’ять евро.

– Вертаюся. Приеднаюся до iнших i майнемо на обшук.

Вона схопила торбинку й повернулася спиною.

– То можна розраховувати на твое свiдчення чи нi? – знову запитав Корсо.

– Авжеж. – Вона пiдморгнула. – І не забуду наголосити, що ти в нас найкращий стрiлець iз короткоствольноi зброi.

19

Геть отетерiлий Корсо повернувся до автiвки й почав безцiльно кататися вулицями. Вечiр оповив м’якою габою набережнi; пiд звабливою запоною тiнi Париж наiжачився… нiби його вдарило струмом.

Стефан спробував зателефонувати Емiлii, але вона так i не вiдповiла. Вiн уявляв собi Таде, хлопчика зi скуйовдженою бiлявою кучмою й темними очима (як у матерi) – i в нього у грудях щось стискалося, мов вiд удару каменем, кинутим якимось бешкетником. Згадав, що не зможе бачитися iз сином протягом мiсяця, проте нiхто не попереджав про вимушений карантин, i вiн не встиг навiть попрощатися з малим, це вже занадто – насправдi занадто.

У подальшому можна очiкувати й гiршого. Без сумнiву, йо

у не довiрять сина. Вiн буде змушений задовольнятися крихтами з чужого столу, i щовечора його гризтимуть думки про те, що Емiлiя може затягнути хлопчика до садо-мазо-iгор.

Очi закипiли слiзьми. В такi митi, як за старих добрих часiв, у ньому прокидалися демони, приспанi на днi душi. Для колишнього наркомана роки без зiлля були нiби стiною, яку вiн терпляче вибудовував на хисткiй поверхнi. Щойно придивишся до неi ближче – i вона розсиплеться на друзки…

Вiн повернув у бiк Королiвського моста, щоб дiстатися до правого берега, й рушив у зворотному напрямку. Лiхтарi запалювалися вздовж Луврського музею, i це було схоже на одкровення: тепер вiн знав, куди мчав.

Кiлька мiсяцiв тому Корсо знайшов собi iдеальну коханку: молоду, лагiдну, скромну. Повнява чорнявка не була красунею, але пiд широкими сукнями ховала розкiшнi форми. Пересiчна дiвчина в окулярах i пов’язцi, якою вона стягувала собi волосся на зразок Кiта Рiчардса, нiколи явно не палала бажанням, але навдивовижу легко розкрiпачувалася в лiжку. І в такий спосiб у нього створювалося враження, що вiн натрапив на iстоту, яку можна зiпсувати, забруднити – тiльки так вiн мiг збудитися.

Вiн зустрiв ii пiд час розслiдування одного з нiчних пограбувань: власнику ювелiрного магазину прострелили голову. Молода продавчиня не була свiдком самого вбивства, але Корсо однаково вирiшив потiшити ii. Вiдтодi час вiд часу приходив до неi, аби припасти до цiлющого джерела, але щоразу, коли дiвчина починала говорити про спiльне майбутне, вдавав, що не чуе… Якщо ж вона не вгамовувалася, вiн вигадував якусь «невiдкладну роботу» i щезав.

Мiс Берет – вона часто носила рожевий берет, що нагадував йому пiсню Прiнса «Малиновий берет» – мешкала в XII окрузi.

Поблизу Берсi вiн подумав, що краще було б навiдатися до комп’ютерникiв (вони працювали поруч) або проiхати ще трохи вздовж набережних до Іврi-сюр-Сен i долучитися до обшуку в Софi Серейс. Але йому забракло сили. Захотiлося навпаки вiддалитися вiд убивства Нiни, вiд ii зведеного криком рота, вiд огидного свiту Ахтара.

Коли Мiс Берет вiдчинила дверi, на нiй були спортивний костюм та капцi; окуляри вона зняла, волосся затягнула в пучок, а сама нагадувала м’яке морозиво в рiжку. Такою вона була не схожа анi на слухняну дiвчину, що ховае принади, анi на гранату з видертою чекою, як у першi ночi, – радше скидалася на сестричку, про яку вiн завжди мрiяв.

Мiс Берет лише усмiхнулася, щойно побачила копа в дверях – той дивився понуро й аж тремтiв у куртцi. Вона вже збагнула, що вiн навiдався не за пестощами й навiть не для того, щоб потеревенити. Прийшов лишень за коробкою розiгрiтоi iжi, порцiею макаронiв i вечiрньо-п’ятничним телесерiалом.

20

Корсо мчав вулицями свого минулого: проспектом Пабло Пiкассо, вулицею Морiса Тореза, проспектом Жолiо-Кюрi… i бачив тiла, пiдвiшенi до лiхтарiв: голi, покалiченi, пошматованi. Вiн натискав на газ, але автiвка не рушала з мiсця. Тiльки краяв душу майже людський лемент сирени. Однiею рукою вiн тримався за кермо, а iншою шукав кнопку, аби вимкнути двотоновий сигнал, але не знаходив ii…

А тодi збагнув, що мозок йому пиляе телефонний дзвiнок. Коли вiн розплющив очi, його рука вже стискала апарат.

– Розбудила?

Корсо розпiзнав голос. Пiднiс до очей годинник: майже восьма ранку. За одну мить, у пришвидшеному темпi, пригадав подii вчорашнього заспокiйливого вечора: паста карбонара вiд Мiс Берет, якийсь заплутаний фiльм – стилiзована картина його власного щодення, лише там нiхто й нiколи не заповнював протоколiв, обвинувачуванi повсякчас «фатально помилялися», а будь-яке розслiдування тривало в середньому хвилин п’ятдесят. Надзвичайно.

Вiдтак вiн почалапав до лiжка, де мав зазнати звичних мук: декiлька годин липкого сну, повного кошмарних видiнь. Щоразу прокидаючись, вiн запитував себе, чи можна справдi виспатись пiсля таких ночей.

– Як там справи, ragazzo[38 - Хлопче (iт.).]?

– Прекрасно. Телефонуеш у справi стриптизерки?

– Мiж iншим.

З Катрiн Бомпар вони були знайомi давно. Можна сказати, завжди. Вона витягнула Корсо з пащi сутеренiв Пабло Пiкассо й вiдразу взяла для нього кредит, щоб той уставив собi зуби – як у всiх наркоманiв, у нього вже була стареча усмiшка: сiрувата емаль, розхитанi коренi, рiзцi поламанi або геть повипадали… А щойно вiн закiнчив школу полiцii, Бомпар офiцiйно подарувала йому грошi на стоматолога – з часом Корсо мав iх повернути.

Катрiн була кавалером Ордена Почесного легiону, кавалером Нацiонального ордена «За заслуги», а тепер стала першою жiнкою на чолi Карного розшуку i вже написала свою бiографiю. Брала участь у теледебатах, розводилася про новi методи кримiнального розслiдування й не приховувала правих поглядiв, але час вiд часу ii аж надто заносило. Невисока на зрiст, чорнява, рокiв шiстдесяти, не дуже елегантна, але з непоганою фiгурою, владна, проте досить мила.

Усi цi роки вона пiклувалася про Корсо, але явно його нiколи не видiляла. Не пiдштовхувала, а скорiше штовхала: його призначали в найнебезпечнiшi групи

аби вiн завжди пам’ятав, що кожного дня мусить спокутувати колишнi провини.

Їхнi стосунки були дещо двозначними: сумiш владностi й прихильностi. Вона зверталася до нього, як до рядового, але щоразу, коли вони зустрiчалися, Катрiн усмiхалася до Корсо, як до сина, й ставало зрозумiло: вона не шкодувала, що витягла його з буцегарнi.

Коли вiн узявся налагоджувати особисте життя, нюх ii пiдвiв: Емiлiя вiдразу припала iй до душi, й вона почала заохочувати його одружитися. З iншого боку, сталося так, що одного разу вони навiть переспали. Насправдi, не варто було цього робити. Незабаром Катрiн повернулася до чоловiка та дiтей. Корсо знову зайнявся злочинцями й жiнкою-збоченкою.

По телефону вiн розповiв про нещодавнi здобутки: палке захоплення Нiни садомазохiзмом, участь в гонзо-забавах, поява коханця-художника, Pinturas rojas – безсумнiвне джерело натхнення для вбивцi.

– І все?

– Жартуеш, мабуть? Упродовж лиш одного дня ми надибали купу важливих речей, про якi Борнеку годi було здогадатися за цiлий тиждень.

– Самi розмитi припущення.

– Менi потрiбне пiдкрiплення.

– Знаю, твоя зомбi вже менi телефонувала. – Вона так називала Барбi. – Я постараюся допомогти. Але ж ти сам розумiеш: липень. Нашi солдати повтiкали у вiдпустку.

– Це термiново.

– Ти менi про це говориш? На якийсь час ЗМІ дали нам спокiй, але тiльки-но вони пронюхають, що розслiдування не просуваеться далi, почнеться справжня фантасмагорiя. Менi потрiбнi новини – щось конкретне – в понедiлок зранку.

Корсо не обiзвався: роздивлявся довкола. Лялькова хатка Мiс Берет, розкладне лiжко, тiснява в кiмнатi, а у вiкнi – склепiння вiадука Мистецтв. Господиня поралася в кухнi…

– Чому ти зателефонувала? – запитав нарештi Корсо, бо добре знав свою хрещену матiр.

– Ти вже чув про стрiльбу в Нантерi?

– Небагато.

– Згадуеться твое iм’я.

Вiн сiв на лiжку та схопив сигарети.

– Як це так?

Бомпар рiзко змiнила тон:

– Кiлька полiцiянтiв упiзнали тебе там.

– Не розумiю…

– Не розумiеш? Гадаеш, я повiрю, що Ламбер орудував самотужки? Що мудрий хлопчик зумiв вiдшукати вентиляцiйну шахту, аби дiстатися до автостоянки? Думаеш, я проковтну брехню про те, що в сутiнках вiн влучив у того типа з п’ятдесяти метрiв, водночас вiдбиваючись вiд iншого бандита?

Корсо запалив цигарку. Ядучий опiк першоi затяжки чудово пасував до цiеi митi.

– Я розповiм тобi, як саме все вiдбувалося, – продовжила Бомпар. – Пабло Пiкассо – твоя територiя. Лише ти мiг вказати, де розташована вентиляцiя. Зрештою, ти найкращий стрiлець у 36-му. Тож не знаю, коли, не знаю, як, але ти пронюхав, що Ламбера кинули туди, i негайно поперся до нього, бо сподiвався пострiляти, помститися клятiй дiльницi або комусь там ще – уже й не знаю, що там тебе гризе зсередини. Але, Богу дякувати, кожний обирае свiй шлях.

– Усе вiдбувалося не так, – пробурмотiв вiн.

– Але в загальних рисах збiгаеться?

До нього долинав аромат кави, й мiж стiльцем i кутком дивана-лiжка вiн спостерiгав за округлими литками господинi та ii кумедними капцями у формi пiнгвiнiв.

– Гiльзи не вiдповiдають калiбру Ламбера, – вела далi Бомпар. – Не знаю, чому я досi не забрала в тебе зброю, аби розставити всi крапки над «i».

А вiн – нiчичирк. У такi хвилини краще проковтнути язика.

– Що тобi в головi перемкнуло, чому ти влiз у цю халепу? Я зi шкiри пнулася, щоб запхати тебе в Карний розшук, хотiла, аби ти нарештi жив, як усi люди, але ж нi, е речi, сильнiшi вiд тебе: вулиця, насилля, безлад.

– Я iм допомiг.

– Еге ж. Тобi просто пощастило: на тебе пожалiлася тiльки мати бiдолахи, якого вбили з помповоi рушницi, та ще й так, що всi це бачили. За тебе своiми боками вiдбуватимуть хлопцi з Бригади боротьби зi злочиннiстю.

Корсо на мить знову пригадав пiдлiтка, якому вiдiрвало обличчя. Майже чув, як його мати репетуе арабською в освiтлену нiч: ‘Іiбнi! ‘Іiбнi! ‘Аiн гу? ‘Аiн гу?

– Стефане, – проказала вона лагiднiше, – назви менi хоча б одну вагому причину, щоб я могла заплющити очi на всю цю iсторiю.

– Мене найiмовiрнiше позбавлять права опiки над Таде.

– Ти нiколи й не мав такого права, i якщо ти й далi так поводитимешся, тодi вже вiн сам ходитиме до тебе на цвинтар. Якщо дуже хочеться стрiляти, вступай у RAID[39 - Елiтний пiдроздiл французькоi полiцii. Назва складаеться з початкових лiтер чотирьох слiв: Recherche (пошук), Assistance (пiдтримка), Intervention (реагування), Dissuasion (стримання).]. Лише не говори про батькiвськi обов’язки!

– Я отримав першi висновки вiд адвоката Емiлii, – напосiдав вiн. – Вони мене змiшали з брудом, i тепер я злий.

– А чого ти сподiвався?

– Таде не повинен лишатися з нею.

– Тодi розповiдай усе, як воно е насправдi. Вкажи на ii недолiки. Збери на неi досье. Ти коп чи хто, хай тобi грець!

Вiн уже мiркував над цим: провести свое розслiдування щодо колишньоi. Стеження, прослуховування, затримання на мiсцi злочину… Вiн знав, як до цього пiдiйти, але це був меч двосiчний: зловживання владою, полiтичне переслiдування тощо

А головне – вiн знову стикався з дилемою, бо не хотiв лишати слiдiв, про якi згодом довiдаеться Таде.

– Побачимо. Ти не могла б менi надати свiдчення?

– Стосовно чого?

– Пiдтвердження того, що я зразковий батько.

– Звичайно. Я саме так i вважаю.

Схвальний вiдгук розтопив йому серце. Раптом у головi майнула думка, що документ, пiдписаний керiвником Карного розшуку, може справити враження на суддю.

– Дякую.

– А зараз знайди менi того покидька, що спровадив на той свiт танцiвницю!

Вiн натиснув на вiдбiй. А тодi до кiмнати зайшла Мiс Берет – чекала, напевно, що вiн завершить розмову (вона поважала його роботу). Дiвчина принесла тацю з кавою та канапками.

Корсо обдарував ii усмiшкою, але пiдвiвся й хутко одягнувся.

В головi сяйнула нова думка.

21

Корсо рушив у бiк аеропорту «Орлi».

Напередоднi, перед тим, як заснути, вiн переглянув документи, що лишила йому Барбi: Pinturas rojas. Коли його зборов сон, у головi роiлися страшнi видива та iсторiя, пов’язана з ними.

Старий, оглухлий, пошарпаний життям i жахливими подiями, з якими довелося зiткнутися (а саме у травнi 1808 року вiн був свiдком того, як наполеонiвська армiя винищувала щоночi жителiв Мадрида), Гойя оселився 1819 року в домiвцi, що за дивним збiгом обставин уже називалася «La Quinta del Sordo» – «Будинок Глухого». Мешкав художник самотньо, бо недуга вiддалила його вiд людей. І одного дня вiн узявся розписувати стiни жаскими фресками з чарiвниками, старцями, людожерами…

Наприкiнцi ХІХ столiття фрески перенесли на полотна й виставили в музеi Прадо, де вони висять i донинi. Але тодi нiхто ще не знав, що Гойя розписував не лише стiни. Вiн також створив три картини, якi виявилися ще моторошнiшими: портрети спотвореного каторжника, чаклунки зi стражденним лицем, хворого з мученицьким поглядом…

Полотна вiдшукали в 2013 роцi на горищi будинку якоiсь кастильськоi аристократичноi родини й продали одному з мадридських фондiв, що згодом виставив iх у своему музеi.

Саме туди вирiшив iхати Корсо.

Знайшов рейс на 11-ту годину 10 хвилин, i назад – о 17-й годинi. Так у нього лишалося багато часу, аби помилуватися картинами просто на мiсцi, роздивитися всi деталi, вгледiтися в текстуру, побудову… Пiдсвiдомо вiн покладав надii на поiздку, бо хотiв краще збагнути суть божевiлля вбивцi. А також сподiвався вiдчути дух самого мiсця – музею, тому що був упевнений: злочинець частенько його вiдвiдував.

Щойно дiстався «Орлi», вiдразу зателефонував Барбi, аби пiдбити пiдсумки за нiч. Обшук у Нiни нiчого не дав. Програмiсти встановили особи передплатникiв клубу Ахтара за допомогою кредитних карт, якi вони використовували для придбання абонемента. Виявилось, що iх менше, нiж передбачалося: лише кiлька сотень. По-перше, вони шукатимуть iхнi iмена в картотецi правопорушникiв та всiляких насильникiв. По-друге, поцiкавляться, якими вони е в суспiльному та професiйному життi. Хай там як, але всiх опитати неможливо. Що вже казати про любителiв мотузки – Людо склав iхнiй цiлий список.

Комп’ютерники перелiчили акторiв i акторок, що брали участь у забавах. Усiх iх з понедiлка запрошуватимуть на бесiду в 36-й. Декiлька днiв аж роiтиметься вiд гостей.

– А ви? – допитувався Корсо.

– Ми знайшли фiльми з Нiною.

– І як?

– No comment. Усi йолопи, що таке дивляться, – потенцiйнi вбивцi.

– Ахтара опитали?

– Радше вiдпустили.

– Прошу?

– Його адвокат накинувся на нас i добряче потрiпав нам нерви, повiр менi.

Корсо не розвивав цю тему. Вiн i справдi вже не вiрив, що слiд Ахтара приведе до чогось путнього.

– А ii хлопець?

– Вивчаемо, але досi нiчого цiкавого.

– Рухайте булками. Навряд чи так важко вiднайти художника, що полюбляе стриптизерок i носить капелюх борсалiно.

– Мило з твого боку. Мiг би й допомогти.

Вона мала рацiю. У цей час вiн дивився детектив по телевiзору, а згодом дав хропака, пригорнувшись до пишних цицьок коханки.

– Можна запитати: а що ти там сьогоднi в ката робитимеш?

– Вирушаю до Мадрида, щоб подивитися на Pinturas rojas.

Для Барбi це означало, що вона перемогла. Знову винишпорила щось важливе.

– Гарноi дороги, – промовила лагiднiше. – Зателефонуемо, щойно з’являться новини.

Корсо проспав усю дорогу, тримаючи документи на колiнах. Тiльки-но лiтак приземлився на летовищi Мадрид-Барахас iм. Адольфо Суареса, вiн рiзко прокинувся. На чолi виступили краплi поту, в головi снували лячнi видiння.

– Усе гаразд?

Привiтна лiтня жiночка, що сидiла поруч, схвильовано вдивлялася в його обличчя.

– Кошмари наснилися, – вичавив вiн iз себе, винувато усмiхаючись.

– Головне, – проказала вона й поглянула в бiк iлюмiнатора, – що всi живi-здоровi.

Корсо втупив очi у вiконце, крiзь яке вливалося свiтло. Яскраво-бiлi променi геть не нагадували сонячне сяйво, не свiдчили про радiсть життя, проте були схожi на спалах атомноi бомби. Профiль старенькоi на тлi блискучого свiтла розворушив у ньому прикрi спогади. Мертва спека 2003-го; 24-рiчний Корсо служить полiцiянтом на ву

ицi Луi Блана, в центральному комiсарiатi схiдноi частини столицi, i йому доводиться рахувати померлих стареньких одинакiв, що буквально розтанули в гарячому серпневому повiтрi.

Вiн вийшов з лiтака й аж задихнувся вiд кастильського жару. Страшнi видива далекого 2003 року не полишали його: забитi вщент морги, шеренги гробiв, застиглi зеленi маски, спухлi згнилi ясна…

Швидко спустився трапом, на перонi вже почасти прийшов до тями i поспiшив у бiк аеровокзалу, до кондицiонерiв. Вiдтак дiстався виходу й застрибнув у таксi.

Мадрид вiн знав, часто приiздив сюди, одного разу навiть з Емiлiею. Удень мiсто лише дратувало: бiлi стiни слiпили очi, вiд гарячого повiтря цiпенiло тiло, сонце душило будь-якi вiдчуття, але в сутiнках столиця вiдроджувалася, знову зачаровувала. Уздовж рiвних широких урочистих проспектiв можна було безтурботно гуляти, почуватися королем, що роз’iжджае в каретi.

Особливо вражала архiтектура. Пам’ятав, у якому вiн був захватi вiд статуi фенiкса на куполi будiвлi Метрополiсу, на розвилцi вулиць Алькала i Гран Вiа, – вона нагадувала «Spirit of Ecstasy»[40 - “Дух Екстазу” – символ богинi Нiки. З 2003 р. право на фiгурку належить компанii «BMW».] на капотi «роллс-ройсiв». Фiгурка на радiаторi величезноi машини, галасливоi i ще теплоi…

Музей Емiлiо Чапi стояв на вулицi Серрано, в самому серцi багатоi дiлянки Мадрида, де розташованi вiлли бездоганноi чистоти й сади з гордовитими пальмами. В документах було вказано, що фонд створив на початку ХХ столiття заможний лiкар, який заробив цiлий статок на фармацевтичних патентах. У 60-тi роки музей перейшов у власнiсть групи меценатiв, яким дуже кортiло послабити податковий тиск завдяки купiвлi витворiв мистецтва. Серед останнiх придбаних картин – Pinturas rojas Франсiско Гойi.

Таксi зупинилося перед довгим багряним муром, що нагадував стiну для гри в баскську пелоту. Корсо пройшов крiзь ворота, i перед його очима постала бiло-червона споруда пiд дахом-терасою з гострими кам’яними декоративними баштами. Вiн попрямував алеею з пальмами пiд звук механiчних розбризкувачiв, що стукотiли в унiсон з його кроками, нiби пальцями ляскали. Здавалося, полiцiянт був, як нiколи, далеко вiд сутi розслiдування, вiд територii полювання вбивцi, вiд мiсця своеi юрисдикцii. Але цiеi митi в нього виникло майже тiлесне вiдчуття, що вiн обрав правильний шлях.

У холi панувала напiвтемрява – не повнiстю вiдчиненi вiконницi заважали сонячним променям оволодiти всiм простором. Дерево, мармур, камiнь… І тиша. Тут уже висiло кiлька полотен: з глибини столiть на вас поглядали постатi в обладунках, образи, вiдтворенi в свiтлотiнi та немов натертi до блиску бджолиним воском.

– Un boleto por favor[41 - Один квиток, будь ласка (iсп.).], – попросив вiн на касi.

Вiн не хотiв привертати до себе уваги, а показувати полiцiйне посвiдчення – i поготiв. Головна мета: дiстатися до невеличких червоних картин. А далi буде видно, чи зможе вiн про щось довiдатися вiд охоронцiв. Але без допомоги iспанськоi полiцii далеко не заiдеш. Крiм того, вiн узагалi мiг помилитися в своiх припущеннях.

– ?Quieres entrar?[42 - Хочеш зайти? (iсп.).]

Швейцар у лiвреi вказав йому на старовинний лiфт, у якому вiн побачив поруччя iз чорного кованого залiза i дверцята з лакованого дерева. Корсо погодився: картини Гойi мiстилися на четвертому поверсi.

За кiлька секунд його перенесли до iншоi епохи. Облицьовану панелями кабiну облаштували чорною лавою, перламутровими кнопками керування й огранованими з бокiв дзеркалами, що вiдбивали свiтло в напрямi сходовоi клiтки.

Корсо усмiхнувся й знову вiдчув упевненiсть у своiх дiях. З кожним поверхом вiн дедалi бiльше наближався до химерного всесвiту злочинця.

22

Корсо перетнув перший зал, у якому зберiгалися релiгiйнi полотна Золотого столiття. В наступному панували зображення iспанських придворних тiеi ж доби: фрези, камзоли й перли… Кiлька туристiв походжали туди-сюди з тим зосередженим виразом обличчя, який бувае в прочан, коли вони, нарештi, потрапляють у святе мiсце. В шортах i сандалях вони мали трохи кумедний вигляд, але не кращий за тих, хто посеред лiта одягаеться в усе чорне, як на фестиваль Геллфест.

У третьому залi вiн вiдшукав червонi картини, що висiли вряд i губилися на великiй бiлiй стiнi. Важко було помилитися щодо iхньоi вартостi: оксамитовий шнур не дозволяв пiдходити надто близько. Корсо нiколи не замислювався над тим, який вони мали розмiр, хоча в описах вiн чiтко вказувався, i тепер картини здавалися крихiтними. Імовiрно, заввишки менше 50 сантиметрiв i ледь чи 30 – завширшки. Щоразу, коли вiн до них нахилявся, картини вражали й лякали ще бiльше. Суцiльнi згустки насилля.

У пiдписах просто зазначалося: «Pintura roja n° 1», «Pintura roja n° 2», «Pintura roja n° 3», але Корсо перед тим читав, що iсторики-мистецтвознавцi охрестили iх вiдповiдно: Крик, Чаклунка, Мертвий…

Крайня з правого боку картина зображала пошрамоване обличчя, що, очевидно, i надихнуло Нiниного душогуба. Каторжанин або в’язень; у нижн

й частинi полотна в очi впадали чорнi кайданки й ланцюги. Кiнчики рота розтягувалися вiд захланного смiху аж до вух – водночас рана й виклик. Годi було збагнути, чи той чоловiк страждае, чи тiшиться. Зболена мiна – диявольська гримаса, вiд якоi серце кров’ю обливалося, – повною мiрою зiграла на двозначностi. З нетрiв страждання посвячений вдивлявся у вас i смiявся з вашоi необiзнаностi…

Але найбiльше дивував – i найсильнiше вабив до себе – панiвний пурпур полотна. Пика iз роззявленим ротом вигулькувала на червонястому тлi, мов грудка землi з брудноi калюжi. Вона нiби вiдокремлювалася вiд неi повiльно, невблаганно – так само колись у кюветах для хiмiчноi обробки поступово виступало зображення на паперi для плiвкових фотографiй.

Спiввiдношення частин другого твору (Чаклунка) здавалося дивним, новаторським для тоi доби (трошки як Пес на Pinturas negras). Лiнiя землi (але тут червоний колiр радше нагадував лавовий схил, розпечену магму) розбивала полотно скiсно навпiл. Над вiссю виринала жаска голова. Розкосi очi, зморщене лице, скуйовджене волосся позлипалося вiд бруду й багна. Чаклунка нiби теж смiялася з так само роззявленим ротом i щось, мабуть, замислила недобре проти вас по той бiк сiрчаноi смуги.

На Мертвому вiдтiнки темнiшали – на межi кiноварi й кармiну з перетiканням у жовто-коричневий. Умирання, що мало колiр сутiнок. На лiжку або ношах можна було вгледiти чоловiка. Не в лiкарнi, ймовiрнiше, в камерi або мансарднiй кiмнатi. Дивно покручене тiло, немов намальоване поспiхом, на вiдмiну вiд надзвичайноi чiткостi обличчя. Рiзко окресленi риси, величезнi очi, виточений профiль – i знову широко вiдкритий рот, який нагадував уже не смiх, а небуття, що з кожною миттю захоплювало дедалi бiльше мiсця.

Свого часу Корсо захоплювався судовою медициною й обожнював гортати медичнi трактати ХІХ столiття. Вiн згадав описи пацiентiв у стадii третинного сифiлiсу. Тут саме такий вигляд: сточене обличчя, запалий нiс, з’iденi губи, схожа на лезо ножа велика гомiлкова кiстка спотворена хворобою, як покручений вiд високоi температури металевий каркас. Вiрогiдно, Гойя зобразив тут сифiлiтика, якого побачив десь у диспансерi або притулку.

Навряд чи все це якось пов’язано з його справою, але вiн був певен, що головорiз навiдувався сюди, аби помилуватися картинами. Пройнятися ними. Насититися. Вони дали йому поштовх до дii. Або ж нагадали iншу травму, що була справжньою причиною тяжiння до вбивства…

Вiн вирiшив спуститися на перший поверх i опитати охоронцiв: можливо, вони помiтили якогось частого гостя, дивакуватого поцiновувача цих полотен. Щойно вiн посунув сходами до виходу, як почув гул, що долинав до нього знизу й уже переростав у дзижчання, а згодом у свист – лiфт пiднiмався нагору. Крiзь ковану решiтку коп спостерiгав за тим, як повз нього пересуваеться противага, що опускалася тим нижче, що бiльше наближався засклений дах кабiни. Корсо мимоволi позадкував i почав стежити за рухом лiфта.

А тодi за шибками облицьованоi панеллю кабiни вiн зi спини уздрiв чоловiка у свiтлому костюмi та бiлiй панамi поряд iз швейцаром. Миттево пригадалися слова Фройда: «Вiн носить незвичний одяг. Бiлi костюми, капелюхи… На кшталт сутенерiв 20-х рокiв…» Сутенер щойно оминув його i прямував нагору.

Корсо помчав стрiлою за ним. Коли вiн опинився на четвертому поверсi, подвiйнi дверi вже були зачиненi, а лiфт знову почав опускатися. Корсо метнувся до залу з Pinturas rojas: чоловiка в бiлому там не було. Вiн пробiгся iншими залами. Королi, герцоги, блазнi Золотого столiття, а панами – катма. Хай йому грець.

Корсо погнав назад й оглянув сходовий майданчик. Немае. Анi туалетiв на поверсi. Анi контори. Жодноi iншоi кiмнати, окрiм трьох залiв. Вiн поринув поглядом у яму, з якоi лiфт знову сунув угору. Вiн майнув схiдцями донизу, усвiдомлюючи, що саме сталося. Вiдвiдувач зауважив його – той вiдбивався в дзеркалах кабiнки. На четвертому поверсi вiн залишився всерединi й попросив швейцара знову спуститися. Очевидно, присiв пiд якимось приводом, доки Корсо не добiг до поверху, вiдтак пiдвiвся, коли вже той не мiг його бачити. Що простiше, то краще.

Годi й думати, щоб спитати в лiфтера, апарат знову летiв нагору. Корсо поклав останню надiю на хол i парк. Коли збiгав донизу, два питання майнули в головi: чому чоловiк утiк? Як вiн мiг побачити Корсо, якщо не знав його?

На першому поверсi – нiкого: анi бiля каси, анi в сусiднiй бiблiотецi. Вiн кинувся до туалетiв – чоловiчого, жiночого – вiдчинив усi дверi. Nada[43 - Нiчого (iсп.).]. Насамкiнець дременув до виходу. Мимохiть раптово зупинився, бо очi йому заслiпило свiтло, а до того ще й вiд спеки просто пiдiгнулися ноги. Корсо позадкував до холу, де на нього вже скоса поглядали, а тодi вiдсапався i знову плигнув у пекло.

Полiцiянт приклав до чола долоню козирком i хутко оглянув мiсцину. Можна не перевiряти: нiкого на алеях, анi навiть у тiнi пальм. Краевид, здаеться, збезлюдiв та геть спорожнiв. Дерева скидалися на бiле полум’я, а травники – на слiпучi дзеркала.

Корсо

омчав до виходу з парку. Його тiнь чiтко вимальовувалася на свiтлiй жорствi, немов щiлина в землi. Вiн дiстався до ворiт, сперся на грати й мусив негайно вiдсмикнути руку: метал опалював шкiру. Горло так само страждало: вiн бiг лише кiлька метрiв, а в грудях палахкотiло, як пiсля вогнемета. Анi душi. Перед ним стелилася зовсiм порожня магiстраль. Йому забракло сил бiгти далi. Зрештою, куди? Чолов’яга розтанув усерединi мiста, бiлого, як вiн сам.

Полiцiянт провiв рукою по обличчю й круто розвернувся. До холу зайшов засапаний, у скронях стугонiло, аж раптом задзеленчав мобiльний. Поглянув на екран: Сток. Нiби дзвiнок з iншоi планети.

– Кат тебе забирай, де ти пропав? – волала культуристка. – Ми тобi вже годину телефонуемо!

Мабуть, Барбi не вибовкала, де вiн блукае.

Корсо не вiдразу заговорив, а потiм таки вирiшив вiдповiсти стримано, як i належить босу:

– Що трапилося? Це термiново?

– Знову, чорт!

– Що знову?

– Убили ще одну. Так само понiвечили, придушили бiлизною, зв’язали, як i минулого разу.

– Установили особу? – схвильовано спитав Корсо.

– Всi ii знають, це Елен Десмора, колега Нiни Вiс. Мiс Вельвет!

23

Корсо вдалося приземлитися в Парижi о 16-й годинi 20 хвилин – справжне диво пiд час вiдпусток. Дарма: його вже нiхто не чекав на мiсцi злочину. Тiло Елен Десмора вже перевезли до ІСМ[44 - Інститут судовоi медицини.], спецiалiсти з КО[45 - Кримiналiстичний облiк.] повтiкали, i територiю, де виявили дiвчину (пустир в Сен-Денi), тепер оточувала сигнальна стрiчка. Проходьте далi.

Прокурор мунiципалiтету Бобiньi, до якого належало мiсто Сен-Денi, доручив розслiдування хлопцям з 93-i РССП[46 - Регiональна служба судовоi полiцii.], якi сюди й прибули. Барбi вже заповзялася вимагати в прокуратурi Парижа, аби справу передали iм. Але паперова тяганина тривала, i надвечiр уже нiхто не знав точно, хто повинен займатися розслiдуванням.

Зараз його група дiстала тiльки данi огляду, зiбранi службовцями судовоi полiцii. Корсо не обмовився нi словом, не пояснив, чому його не було на мiсцi, лише схопив стоси надрукованих документiв i зачинився в кабiнетi. Насамперед вiн мав долучити до справи данi про нову драму, виважено обмiркувати те, що трапилося, – i забути на певний час про подii у перегрiтому сонцем Мадридi.

Труп знайшли близько 11-i ранку на незабудованiй дiлянцi мiж вулицею Капiтана Альфреда Дрейфуса та вулицею Флори Трiстан, недалеко вiд залiзничних колiй вокзалу «Французький Стадiон». Правду кажучи, нiхто не сумнiвався, що на тiло натрапили ранiше – мiсце якнайкраще годилося для курiння косячкiв. Проте мiсцевi хлопцi не побiгли вiдразу попереджати копiв: вони б так нiколи не вчинили. Лише пiсля того, як один з них розповiв про знахiдку батькам, тi, нарештi, наважилися покликати споконвiчного ворога.

Як i Софi Серейс, Елен Десмора лежала гола, бiля неi не було анi ii речей, анi документiв, за якими можна встановити особу. Полiцiянти вiдразу згадали першу стриптизерку. Вiдбитки пiдтвердили здогадку.

Як i попереднього разу, жертву в позi зародка перев’язали спiдньою бiлизною. Бюстгальтер – навколо шиi i зап’ясть, труси мiцно стягували iх зi щиколотками. «Засувний штик», «вiсiмка» – другий вузол вiдкритий… Як i Нiна Вiс, жiнка, очевидно, опиралася й придушила себе сама, коли сильно потягнула за сплетення.

Такi самi рани на обличчi. Розшарпаний рот, оголенi ясна, в горло запханий камiнь… Корсо перегортав жахливi знiмки й пригадував повненьку молоду жiнку, що виступала в ролi морячка на сценi «Сквонка». Зовнiшньо танцюристки геть не були схожi. Софi Серейс – висока, худорлява бiлявка з видовженим обличчям i дуже помiтними бровами, а Елен – явно фарбована чорнявка зi стрижкою пiд Луiзу Брукс i щокатою мордякою.

Часом, на якусь мить, Корсо згадував чоловiка з Мадрида. Чи вiн дiйсно був убивцею? Чи змiг би податися до Іспанii, пiсля того, що накоiв у Парижi? Цiлком iмовiрно: вчинив злочин, а тодi вирiшив пометикувати бiля картин. І кожне вбивство ставало для нього, ймовiрно, чимось на кшталт принесення жертви. Або ж вiн просто хворий на всю голову? Зараз вiн вирiшив забути про видiння в панамi. Належало дотримуватися фактiв i провадити розслiдування згiдно з правилами.

Вiн вирiшив поглянути за межi того, що бачило око, що ховали в собi квартали й вежi: нескiнченнi злиднi, звична потворнiсть i пустир, пiд яким землю, за даними огляду, вже понад два столiття забруднювали промисловi вiдходи. Нiчого спiльного зi звалищем, де була знайдена перша жертва. Годi й шукати якийсь натяк на символiчний змiст.

Можна було тiльки помiтити, що мiсце злочину розташовувалося неподалiк вiд вулицi Орденера, бiля ворiт Сент-Уен, де мешкала Елен Десмора, а звалище Потерни – недалеко вiд Іврi, де жила Софi Серейс. Але вiдстань нi про що не свiдчила: припустимо, злочинець вибирав, де ближче – вiн же не вбив Софi прямо в неi вдома, зрештою, як i Елен, – у цьому Корсо не сумнiвався.

Полiцiянти 93-i РССП телефонували вже кiлька разiв – явно намiрилися залишити справу собi, – в

ни також вiдтворили основнi подii останнього дня танцiвницi. І не виявили нiчого особливого. Елен мешкала сама. Напередоднi ходила в «Сквонк» на роботу, тож наступного дня, напевно, прокинулася десь опiвднi, згодом, коло 13-i, попрошкувала на тренування до оздоровчого клубу «Waou Club Med Gym». І зникла пополуднi.

Коп зiбрав папери, що лежали на столi, та запхав теку пiд пахву. У залi, де проводилися iнструктажi, на нього вже чекала його розлючена не на жарт команда. На те було двi причини: звичайно, вбивство, а також мовчання прокурора. Вони досi не знали, кому доручать справу. Нiхто не хотiв гаяти ще кiлька годин на папiрцi. Корсо заспокоiв: вiн уже телефонував у прокуратуру й отримав дозвiл.

І вiдразу перейшов до нагальнiшоi теми:

– Хто б там що не казав, а час ми не змарнували.

– Хiба?

Питання поставила Сток: попри чималий досвiд вона так i не навчилася давати собi раду з розгубленiстю, що часом хапае кожного копа за горло.

– Ми з самого початку пiшли не тим шляхом, – промимрила вона. – І блазнiвський гонзо геть не пов’язаний з убивствами. У злочинця в головi застрягло одне. «Сквонк».

– Ось чому нам слiд помiняти тактику, – погодився вiн. – Зосередимося на клубi. Треба знову опитати Камiнськi та його дiвчат, дослiдити iсторiю закладу, будiвлi й навiть, чом би й нi, самого стриптизу. Злочинець мае зуба на кабаре i на цей фах. Мусимо спрямувати всi зусилля туди.

– А що з Ахтаром i його вiдео? – запитала Барбi. – Ми ж не залишимо роботу на пiвдорозi.

– Як там наше пiдкрiплення?

– Бомпар вiдправляе до нас бiсову купу стажистiв.

Корсо не сподiвався на краще розв’язання: в липнi годi було очiкувати свiжих та загартованих бiйцiв.

– Програмiсти з Берсi передадуть нам данi порноакторiв i передплатникiв Ахтара. Новачки розiшлють повiстки про виклик i опитають цих чудових хлопцiв. А ми зосередимося на Елен Десмора i «Сквонку».

– А хто опитуватиме сусiдiв у Сен-Денi?

– 93-тя РССП вiзьме це на себе. Зв’яжiться з ними. Попросiть iх також зайнятися камерами спостереження.

Людо уiдливо додав: у подiбних кварталах така апаратура довго не провисить.

– КО зiбрали зразки, – вiв далi Корсо, нiби й не чув попереднiх слiв. – Попросiть iх зробити запит на аналiзи в приватну лабораторiю – якомога швидше.

– Пiвкварталу, мабуть, прогулялося на тому мiсцi, – покепкував Людо.

Корсо знову не звернув уваги на його слова:

– Нове вбивство – ще одна нагода вивчити, в який спосiб орудуе зловмисник. Уявiть кожний його рух, визначте зброю, вiдтворiть увесь ритуал…

Команда недовiрливо мовчала.

– Хтось уже був у потерпiлоi? – продовжив вiн.

– Нинi там хлопцi з Клiньянкура. Досi нiчого цiкавого.

– Завтра зранку повертаемося туди. Влаштуемо справжнiй обшук учотирьох. Треба ретельно переглянути досье Елен. Виявити, чи мала вона щось спiльне з Софi Серейс, чи вони колись стикалися, чи…

– Хай там що, – втрутилася Барбi, – але на Ахтара вона не працювала. Ми вже перевiрили.

– Не Ахтаром единим… покопирсайтеся серед охочих до садо-мазо, адреси вам добре вiдомi.

Команда потроху розiгрiвалася. Корсо вирiшив, що настав час для розподiлу завдань – якнайшвидше, будь ласка.

– Людо, – напосiв вiн, – поiдеш у морг, займешся також зразками ДНК разом з КО.

Тулузець коротко кивнув: цю нiч йому доведеться провести iз трупом, а не в iнтернетi на звичному полюваннi, але вiн не надто засмутився: що не кажи, а форс-мажор.

– Сток, повертайся в «Сквонк» i душу витряси з Камiнськi та його дiвчат. Менi потрiбен гарний опис Мiс Вельвет. А якщо впораешся до ранку i в тебе лишаться кiлька годин, розбуди ii сусiдiв.

– Це незаконно.

– Але термiново, тож нас прикриють. І не забудь про камери спостереження в ii кварталi.

– На що ти розраховуеш? – перервав його Людо. – Сподiваешся побачити, як просто перед камерою викрадають людину?

– Убивця вже вдруге утнув свiй фортель, але це ще не означае, що вiн – кримiнальний генiй або чарiвник. Вiн точно лишив якiсь слiди, i ми його знайдемо.

Корсо звернувся до Барбi, яка, власне, чекала на свою чергу.

– Мусиш добути роздрукiвку телефонних розмов Елен, ii мобiльний, комп’ютер. Усе хутко проаналiзуй.

Вона сидiла, звично пiдiбгавши пiд сiдницi ногу, тримала на колiнах блокнот – студентка-готка та й годi.

– Як вилучатимемо? Адже нам ще навiть не надали дозволу…

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Сноски

1

Сквонк – мiфiчна тварина-чудовисько, що нiбито мешкае в цугових лiсах Пенсильванii.

2

Бригада протидii торгiвлi людьми.

3

Бондаж – еротична практика, коли один з партнерiв позбавляе iншого можливостi вiльно рухатися та фiзично домiнуе над ним.

4

Свiдоцтво про вищу пiдготовку технiчного працiвника.

5

Панк iз собакою – панк або будь-яка людина, що мешкае в бiдних кварталах мiста й часто мае при собi собак. Деколи так у Францii називають молодих маргiналiв без постiйного мiсця проживання чи занять.

6

Позабродвейське товари

тво – некомерцiйнi, експериментальнi театри поза Театральним кварталом у Нью-Йорку.

7

Широка алея, обсаджена деревами, з хiдником у центрi. Назва походить вiд каталанськоi Ла Рамбли – найвiдомiшого бульвару в Барселонi.

8

Ласкаво прошу (англ.).

9

Традицiйний берберський одяг: довга сукня з загостреним капюшоном i широкими рукавами.

10

Гангстер латиноамериканського походження, укритий тату.

11

Регiональна оперативна група.

12

О диво! (iт.)

13

Номер будинку на набережнiй Орфевр, де до 2017 року мiстився штаб i служби Регiонального управлiння судовоi полiцii префектури Парижа.

14

Нинi достовiрно вiдомо про наявнiсть чотирьох фундаментальних сил, або взаемодiй (гравiтацiйноi, електромагнiтноi, сильноi i слабкоi), що слугують пiдгрунтям для усiх фiзичних явищ у всесвiтi.

15

“Стокос” (stockos) утворене вiд “косто” (“costaud” – “кремезний, здоровань”).

16

Овалi, або свiт овального м’яча, тобто регбi. У Францii так деколи називають пiвденно-захiдну частину краiни, де е багато професiйних спортклубiв.

17

Герой вiдеоiгор, створених французькою компанiею «Юнiсофт».

18

Сьюдад-Хуарес – мексиканське мiсто на кордонi зi США з високим рiвнем злочинностi. Медельiн – друге за розмiром мiсто Колумбii, ii промислова столиця. Колись прославилося гангстерськими вiйнами.

19

IGPN (фр.) – Генеральна iнспекцiя Нацiональноi полiцii, або Полiцiя полiцiйних служб. Проводить аудит усерединi полiцii, перевiряе персонал, займаеться внутрiшнiми розслiдуваннями.

20

Бригада розшуку й швидкого реагування.

21

Банда в перуках, або Перуки. Грабували банки в Парижi у 1981–1986 рр. Їхньою фiшкою було заходити в банк у звичному одязi, перуках i нападати серед дня.

22

В Японii так часто називають людей, що багато часу придiляють своiм захопленням, наприклад, любителiв анiме чи манги.

23

Милий, коханий (болг.).

24

Коханий (болг.).

25

Коротун(ка) (англ.).

26

Goo girl (англ.) – дiвчина, що займаеться сексом одночасно з кiлькома партнерами, якi найчастiше еякулюють iй на обличчя.

27

Напрям в iндуiзмi зi своею системою езотеричноi практики.

28

Цифрова обробка зображення для змiни його якостi, наприклад, для приховування особистих даних у ЗМІ. Зображення може частково замальовуватися великими кольоровими квадратиками, блоками.

29

Буто – напрямок сучасного японського танцю. Його виконавцi мають оголенi голови й бiлий грим.

30

Хрест Святого Андрiя – хрест у формi лiтери Х.

31

Справу широко висвiтлювали в пресi. Йшлося про звинувачення геiв, що добровiльно знущалися iз себе та знiмали сексуальнi iгри на плiвку для свого перегляду. Обговорювалося, чи може добровiльна згода жертви на мордування бути приводом для висунення звинувачення. Усi обвинувачуванi отримали тодi термiни ув’язнення.

32

Інститут судово-медичноi експертизи.

33

Обдарований надзвичайною силою герой американського мультсерiалу “Хi-Мен i володарi Всесвiту”.

34

Укрiпленi металевими косинцями валiзи для безпечного перевезення вiдеоапаратури.

35

Дорогий капелюх, найчастiше фетровий, марки “Борсалiно”.

36

Чорнi картини (iсп.).

37

Червонi картини (iсп.).

38

Хлопче (iт.).

39

Елiтний пiдроздiл французькоi полiцii. Назва складаеться з початкових лiтер чотирьох слiв: Recherche (пошук), Assistance (пiдтримка), Intervention (реагування), Dissuasion (стримання).

40

“Дух Екстазу” – символ богинi Нiки. З 2003 р. право на фiгурку належить компанii «BMW».

41

Один квиток, будь ласка (iсп.).

42

Хочеш зайти? (iсп.).

43

Нiчого (iсп.).

44

Інститут судовоi медицини.

45

Кримiналiстичний облiк.

46

Регiональна служба судовоi полiцii.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить