Перейти темряву
Ирэн Роздобудько

Ірен Роздобудько – одна з найвiдомiших украiнських письменниць, авторка популярних книг «Пастка для жар-птицi», «Гудзик», «Амулет Паскаля», «Все, що я хотiла сьогоднi»…

«Перейти темряву» – нове творiння письменницi, трилер про манiяка та його невинних юних жертв… Вiн не кат – вiн дослiдник, i вiн дуже хоче знати, що вiдчувають цi прекраснi метелики з вiдiрваними крильцями… Потiшнi, вони кумедно повзають та звиваються, намагаються злетiти i не розумiють, чому не виходить…

На 154 сторiнках захопливого роману – долi десяткiв тисяч украiнок, що iх продали у рабство за кордон та змусили працювати повiями. І не всi повертаються з неволi, бо лиш одиницям вдаеться…перейти темряву.

Ірен Роздобудько

Перейти темряву

Двадцять рокiв тому

…Маленький Мiка нiколи не бувае на вулицi сам.

Хiба що прийде тiтонька Льоля. І тодi можна буде тихенько, але наполегливо, поки Льоля iз мамою п’ють каву або коричневий прозорий напiй з череватоi пляшки, час вiд часу скиглити: «Хочу на ставок… Хочу на ставок…»

Тiтонька Льоля не така заклопотана, як мама. І не така сувора. Маленький Мiка точно знае: якщо ось так поскиглити хоча б годинку, Льоля обов’язково зглянеться. А мамi просто набридне слухати це скавчання, i вона скаже:

– Забери цього дебiла! Я бiльше не можу!

Що таке «дебiл», Мiка не знае, проте слово йому подобаеться, а головне, це означае, що зараз тiтонька Льоля зiтхне й скаже:

– Що ж, малий, ходiмо. Тiльки не бiльше, як на пiвгодинки!

І тодi маленький Мiка прожогом кинеться по своi заповiтнi знаряддя – скляний пiвлiтровий слоiк та сачок, натягне шорти, улiзе в розтоптанi сандалики i, згоряючи вiд нетерпiння, застигне на порозi.

Ой, як довго Льоля застiбае своi моднi черевички, пiдфарбовуе й без того яскравi губи! Та ще й по цигарцi треба викурити з мамою – «на дорiжку»!

– Льолька! Тiльки не довго! – наказуе мама. – Я поки поставлю картоплю!

І вони вирушають на ставок, який поруч iз iхнiм багатоповерховим будинком.

Ставок – це диво! У його густих заростях усе рухаеться, шарудить, стрекоче, усе сповнене невiдомого життя. Мiка з задоволенням ступае на вогку траву i уявляе, що пiд його ногами – величезнi, невидимi людському оку, мiста з дивовижними мешканцями: комахами, мурашками, жучками, черв’яками… І там вируе свое життя, i там, так само, як i у «великому свiтi», е будинки, магазини, школи, стадiони. Тiльки живуть там не люди, а маленькi комахи.

І Мiка добре чуе, як лущаться пiд його сандаликами всi iхнi споруди (можливо, такi ж самi, як i його багатоповерхiвка, тiльки дуже-дуже малi!). Але роздивитись наслiдки руйнування майже неможливо: надто рясно росте трава.

Краще спостерiгати за мурашником. Якщо гiлкою розворушити його, стае дуже добре видно коридори, кiмнатки, пiдземнi переходи, а головне – метушню, що здiймаеться там. Зовсiм як у кiно про вiйну! От тiльки прикро, що не чутно нiяких звукiв! А галасу, певно, там багато. І усе це наробив вiн, маленький Мiка, володар мурашиного всесвiту!

Пiсля мурашника черга доходить до ще одного захоплення – ловити бабок та метеликiв. Треба нахапати iх якнайбiльше, адже на все про все – лише пiвгодини, Льоля довше не чекатиме.

Добре було б ще жабу впiймати – iх тут безлiч. Виблискують гладкою мокрою шкiрою, мов пластмасовi! Огиднi, лупатi, з м’якими бiлими черевами. Якщо перегорнути iх палицею – черево роздуваеться, якщо натиснути палицею сильнiше… Бр-р-р…

Із жабами завжди проблема – мама нiколи не дозволить занести iх до хати! Жаби пiдуть «до роботи» пiзнiше, вирiшуе Мiка, тодi, коли зможе приходити сюди сам.

Вiн iз задоволенням ганяе берегом, вдихае трохи задушливий очеретяний запах, усiею шкiрою ловить спекотнi променi травневого сонця – полюе. Тiтонька Льоля сидить на поваленому деревi з заплющеними очима, пiднявши обличчя догори, – засмагае.

Крiзь бiлу тканину легкоi спiдницi свiтяться нiжно-рожевi колiна. От якби вона була його мамою, мрiе Мiка. Хоча його мама красивiша за Льолю. Тiльки дуже нервова. Не любить Мiку…

Ось у слоiку затрiпотiло кiлька метеликiв, три бабки, одна невiдома зелена комашка з довгими, як у бабки, крильцями. Ура! Тепер можна буде дочекатися наступноi прогулянки з тiтонькою Льолею – е що робити до ii наступного вiзиту.

– Ну, що, малий, нагулявся? – гукае Льоля, поглядаючи на годинник. – Час. Я ще з твоею мамою не наговорилася!

Мiка неохоче згортае сачок, розправляе шорти, щiльно закривае слоiк полiетиленовою кришкою. Можна йти.

А була б його воля – сидiв би тут до вечора, до ночi, до наступного ранку! Познайомився б iз хлопцями, якi цiлий день грають на подвiр’i у футбол. А то взагалi, зiбрав би свiй маленький наплiчник i вирушив у подорож…

Але йому лише сiм. Це так мало. Вiн навiть не дотягуеться до шпарини замка власноi квартири! От тiльки-но дотягнеться, i мама ще за ним погорюе!

Удома на кухнi вже сидить сусiдка, пахне вареною картоплею, солоними огiрками…

Мiка ковтае слину. Але вiн знае правило: спочатку мама пр

ймае гостей i на Мiку – нуль уваги, потiм – обiд для нього. Хiба що зi столу можна щось непомiтно стягнути. Або Льоля занесе до його кiмнати бутерброд…

– Нарештi! – кричить мама з кухнi.

– Ось i наш герой! – солодким голосом каже сусiдка.

Мiка ii не любить. Вiн сам чув, як та казала, що в його мами е «волохата лапа». Але скiльки Мiка не придивлявся до маминих нiг – нiякi вони не волохатi! І не «лапи» зовсiм. Бреше!

Якби це було правдою, хiба б маму показували в кiно?! А мама у Мiки – вiдома артистка. Вiн це бачив на власнi очi по телевiзору!

Щоправда, фiльм цей бiльше чомусь не крутили – i мама плакала. Проте, е кiлька маленьких фiльмiв, що крутять весь час – про мило, про якийсь «педiгрiпал», про пральну машину…

І скрiзь у головнiй ролi – вона! У цих стрiчках взагалi тiльки вона – красива, молода, усмiхнена, справжня кiнозiрка! Ось – стоiть пiд душем, оголена, уся в пiнi, мов морська царiвна, повертаеться i каже всьому свiтовi: «Мило «Ідеал» зробить вашу фiгуру iдеальною!»

Або – сидить зверху на пральнiй машинi в бiлому пухнастому халатi, гойдае стрункими нiжками i притискае палець до вуст: «Тс-с-с… Нiхто не почуе, як ти спиш…» І всi це бачать. Коли мама бере його з собою до магазину, то Мiка часто чуе шепiт у черзi: «Це ж – вона? Ну та, що гола в пiнi миеться?» Маму це дратуе, а Мiка – пишаеться. «Я ще iм усiм покажу!!!» – сичить мама. А Мiка думае – що вона ще збираеться показати?

І все нiби-то йде добре, тiльки зовсiм не зрозумiло, чому мама вважае, що вiн, Мiка, зiпсував iй життя? Так i сказала колись Льолi (це Мiка сам чув, коли пiдслуховував): «І чому я вчасно не зробила аборт?! Повiрила тому покидьку, мовляв, не кине, одружиться, вивезе ледь не до Голлiвуду – народила! І що тепер? Ролики? А на що я здатна ще, адже у мене няньок немае – анi матерi, анi бабусi, щоб сидiли б iз цим недоумком!»

А хiба погано мати ролики, мiркував Мiка, вiн, наприклад, мрiе про ролики… Та мама нiколи iх не купить…

…Мiка хоче iсти, але думка про слоiк iз живнiстю зiгрiвае душу, поiсти можна й потiм. Тим бiльше, що краем ока вiн помiчае, як мама ховае до морозилки коробку з тортом, що принесла сусiдка. До морозилки – це означае, що торт увесь зроблений iз морозива, та ще зверху посипаний ягодами та шоколадною стружкою! І, певно, його увесь не з’iли, якщо мама ховае його в холодильник.

Мiка прослизае до своеi кiмнати. Сьогоднi йому не хочеться пiдслуховувати розмови старших, i вiн щiльно зачиняе дверi. У нього безлiч цiкавих занять. Вiн роздивляеться слоiк, посмiхаеться, спостерiгаючи, як метушаться за склом бабки. Хвилюються. Мов пацiенти в лiкарнi.

Вже кiлька тижнiв, як у Мiки з’явилося це захоплення. Воно поглинае його з головою, допомагае долати нудьгу, притлумлюе незадоволення вiд того, що йому не дозволяють ганяти вулицями, як це роблять iншi дiти. Навiть думка про iжу здаеться не такою гострою, якщо захоплений новою справою.

Мiка обережно дiстае зi слоiка першого метелика. Вiн нiжно-бiлий, тiльки тулуб чорненький i тонкий, як у гусенi. Крихiтна голiвка, ледь помiтнi оченята, два ряди нiжок-ниточок.

Спочатку Мiка вiдривае обидва крильця з одного боку та спостерiгае, як кумедно забився метелик, завалюючись на бiк, ковзаючи по пiдлозi черевцем i вигинаючи кiнчик хвостика догори. Мiцi навiть здаеться, що переднiми лапками метелик хапаеться за голову: «Ой-йой! Що зi мною сталося?!»

Надивившись на цi кумеднi маневри, Мiка вiдривае iншi крила. Тепер комаха просто повзе, недбало, мов п’яна (такою iнодi Мiка бачить маму).

Ледь ворушить нiжками-ниточками. Черга – за ними! Обережно та уважно Мiка здiйснюе й цю операцiю. Тепер метелик перетворюеться на гусiнь i лежить нерухомо.

Мiка лягае на пiдлогу, наближуе обличчя до об’екта спостережень, уважно вдивляеться, аби розгледiти очi, ротик.

Неподобство! Лишилися ще закрученi вусики. Мiка миттево виправляе помилку й знову прискiпливо розглядае плiд своеi працi, прикладае вухо: чи не почуе бодай якогось звуку?

Але чорненький видовжений тулуб лежить нерухомо.

Настае черга бабки. Он вона яка – очi величезнi, так i крутить лобатою голiвкою. І тулуб у неi довший i товщий, нiж у метелика. Наступний дослiд мае бути цiкавiшим. Мiка дiстае голку й ножицi…

…Морозива цього дня вiн так i не отримав. «Не заслужив!» – твердо сказала мама.

Мiка вже знае, що дорослi хлопцi «служать» в армii, i розумiе, що для того, аби отримати свою порцiю солодощiв, треба ii «заслужити». Але так хочеться з’iсти торт зараз! До спазмiв у шлунку, до iстерики, до слiз. Але Мiка тримаеться з усiх сил, адже знае: буде плакати – взагалi нiчого не отримае. Мама каже, що ii нудить вiд його слiз. Нiби вона iх куштувала…

Мiка лягае спати роздратований, ображений на маму, на сусiдку, на Льолю, яка так i не занесла бутерброд, на весь свiт. «Виросту, пiду служити в армiю, – твердо вирiшуе вiн, – iстиму морозиво щодня!»

…Уранцi нiжний промiнчик сонця круглим вiдбитком лежить поруч iз його головою, як кулька морозива. Мiка навiть пробуе його на смак –

просто облизуе край подушки. Не солодко!

Мiка сповзае з лiжка. У квартирi тиша. Можливо, сьогоднi йому пощастить – мама пiшла кудись на репетицiю, i вiн сам залiзе до морозилки. І нехай потiм вона свариться, нехай б’е, зачиняе в темрявi! Вiн готовий до всього.

Але мама, як завжди, сидить на пiдвiконнi в кухнi в прозорому мережаному пеньюарi.

– Чому люди не лiтають?… – оксамитовим голосом чи то запитуе, чи то декламуе вона. – Я кажу: чому люди не лiтають так, як птахи?! Менi часом здаеться, що я – пташка… Дай! – це вона звертаеться до Мiки, очима вказуючи на пачку цигарок та запальничку, що лежать на столi.

Яка вона зараз гарна! Уранiшнi золотистi променi пронизують ii наскрiзь, вона вся свiтиться, як казкова фея, як метелик…

І нiжки такi гладенькi, такi довгi, схрещенi, як у порцеляновоi статуетки, що стоiть у сервантi. Мама кивае йому головою, закурюе i продовжуе говорити щось незрозумiле:

– …коли стоiш на вершинi гори – так хочеться злетiти! Здаеться, ось, заплющиш очi, змахнеш руками i полетиш!..

Мiка колись бачив у кiно, як летить жiнка.

Про що було кiно, Мiка не зрозумiв – щось про хлопця, який вистежував шпигуна. А потiм забрався iз дiвчиною на дах, дiвчина не втрималася на краю – i полетiла вниз. Так повiльно, так красиво летiла. Як метелик.

Мама гойдае нiжками, Мiка заворожено спостерiгае.

– Що дивишся? – плаксивим голосом каже мама. – Через тебе й не лiтаю! І нiхто не допоможе… Нiхто…

…Мiлiцейська машина, «швидка» та знiмальна група програми «Подii» приiхали майже одночасно за двадцять хвилин пiсля того, як сусiди повiдомили про падiння жiнки з сьомого поверху чотирнадцятиповерхiвки.

За зачиненими дверима квартири голосно ревiв хлопчик, син небiжчицi. Дверi довелося ламати, вiд чого ревiння посилилося.

Сердобольна сусiдка одразу ж зателефонувала найближчiй подрузi небiжчицi, мовляв, «нехай Льолька розбираеться. Менi зайвий рот нi-на-да!»

На подвiр’i працювали експерти, метушилися лiкарi, юрмилися перехожi. А телеоператор, вiдзнявши сюжет на вулицi, уже входив до квартири актриси N. Темний довгий коридор, двi кiмнати з розстеленими лiжками.

У «дитячiй» – маленький топчан з досить брудним простирадлом, засмальцьованi шпалери, у свiтло-рожевiй вiтальнi бiльш-менш прибрано, велике лiжко накрите грайливо-рожевим атласом, тьмянi штучнi букети у вазонах, усе притрушене пилом…

Камера безжально нишпорила по всiх кутках i вихоплювала найдрiбнiшi деталi – пляшки на столi, недопалки в горщиках iз вмерлими квiтами, немитий посуд…

Ось на кухнi й те розчинене вiкно, з якого пiвгодини тому здiйснено падiння, стiл iз коробкою наполовину з’iденого торта i, нарештi, перелякане замурзане обличчя хлопчика…

Хлопчик тихо скиглить, розмазуючи по щоках сльози й шоколад. Вiн боiться камери, махае руками, залiзае пiд стiл.

– Припинiть негайно! – це вриваеться до квартири тiтонька Льоля.

Вона обiймае Мiку, пiдхоплюе на руки, i вiн заспокоюеться, замовкае, лише стиха схлипуе, ховаючи обличчя в ii волоссi.

Вiн сидить, притискаючись до неi весь час, доки ii про щось розпитуе слiдчий.

Про маму, про ii знайомих, про нервовий стан i останнi слова. Льоля нiчого не знае. Лише мiцнiше притискае до себе Мiку – вiн чуе, як Льоля тремтить, як калатае ii серце. Мiка хоче захистити Льолю вiд суворого мiлiцiонера, але не знае – як. Його ж не питають! Якби запитали, вiн би пояснив, що мама просто захотiла трохи полiтати.

Льоля цiлуе, гладить по голiвцi Мiку, говорить до нього лагiдно, ледь стримуючи сльози:

– Не хвилюйся, золотенький. Я заберу тебе до себе. А мама… вона…

– Полетiла? – пiдказуе Мiка.

– Так… так… – розгублено повторюе Льоля i знову гладить хлопчика по кучерях. – Я зроблю для тебе все, що захочеш… Хочеш, пiдемо на ставок?…

– Нi, – крутить головою Мiка.

– А що ти хочеш?

– Можна я доiм морозиво? – ледь чутно вимовляе вiн…

Частина перша

* * *

«Сьогоднi, напевно, мiй день», – думала Марта, упевнено йдучи центральною вулицею мiста.

Дiйсно, з самого ранку без зайвих проблем, якi майже щомiсяця виникали при спiлкуваннi з бухгалтерiею, вона отримала чималу суму вiдпускних. І одразу ж придбала бiлу сумку, саме таку, яка пасувала до ii бiлого сарафана. А ще вдалося без черги заплатити на поштi квартирний борг за три мiсяцi.

Але не це було головним! Просто вона вiдчувала на собi приязнi погляди перехожих, поглядала на свое вiдображення в склi вiтрин, i воно, це вiдображення, iй подобалося. Навiть дуже. А тому треба було зробити ще один крок: на розi центральноi та бiчноi вулиць вона давно примiтила невеличкий магазинчик одягу, у який iй давно кортiло завiтати.

Вiн приваблював тим, що там, за склом вiтрини, на двох довгих елегантних кронштейнах у стилi хай-тек, установлених один проти одного, висiли ексклюзивнi вироби – жiночi сукнi та чоловiчi костюми найвiдомiших iноземних фiрм, i, як зазначалося на рекламному щитку, вони були тут тiльки в одному екземплярi.

Марта нiколи не наважувалася зазирнути в цю крамницю, але сь

годнi вирiшила хоча б прицiнитися до дорогих суконь – чи потягне таку покупку ii гаманець? Вона точно знала, що не потягне. Навiть на один рукав не вистачить. Але, зрештою, треба хоч один раз поцiкавитися, щоб заспокоiтись, а не поглядати на ту вiтрину, як кiт на сало. Головне, – поводитися впевнено.

Марта рiшуче вiдчинила дверi. Одразу ж почула мелодiйний перегук дзвоникiв, що висiли над дверима.

– Добрий день! – привiталася з нею люб’язна молода продавчиня. – Вам допомогти?

Марта розумiла, що так спiлкуватися з потенцiйними покупцями вимагають правила етикету, що це правильно i, навiть, необхiдно, але нав’язливий сервiс дратував ii та нiби зобов’язував зробити покупку. Марта знала: щойно вона починае спiлкуватися з будь-якими торговцями, як непотрiбна рiч – у неi в кишенi! Такий уже дурний характер – не може пручатися! Тому вона зробила суворий вигляд обличчя.

– Дякую, я подивлюся сама!

На вiдмiну вiд настирливих ринкових торговцiв, чемна дiвчина одразу ж знову сiла в свое крiселко.

Марта пiдiйшла до кронштейна, i з задоволенням почала перебирати одяг, який навiть на дотик здавався зiтканим з пелюсток або сплетений з золотого руна. Але ж цiни! Марта завжди дивувалася: хто таке купуе?! Хiба що сноби чи дурнi.

Вона зiтхнула й зняла одну вiшалку з сукнею, що виглядала солiднiшою за iншi, бiльш схожою на одяг «бiзнес-ледi», пiдiйшла до люстра й з дiловим виглядом приклала сукню до себе. Непогано! Навiть дуже непогано, якби не сказати – просто дивовижно. Марта зiтхнула, нахилилася, аби уважнiше роздивитися етикетку, i несподiвано намацала в кишенi сукнi щось тверде, видовжене, схоже на пачку тонких жiночих цигарок.

Продавчиня не дивилася на неi. Марта обережно полiзла до кишенi й витягла звiдти… крихiтний мобiльний телефон. Вона навiть не одразу здогадалася, що це, настiльки гарненьким був цей витвiр дизайнерського мистецтва.

Звичайно ж, треба вчинити чесно й одразу вiддати його продавчинi, подумала Марта, але чи е впевненiсть, що та не забере його собi? А якщо це так, тодi навiщо вiддавати?

Переконавши себе таким чином, дiвчина швиденько сунула слухавку до своеi кишенi, ще раз уважно передивилася сукнi, зробила вигляд, що жодна iй не сподобалася, i, кивнувши продавчинi: «До побачення!», швиденько вийшла на вулицю, хвилюючись, чи не була це якась перевiрка. А ще гiрше – зйомки прихованою камерою, якi ввiйшли в моду й загрожують стати справжнiм покаранням для не чистих на руку й сумлiння пересiчних громадян.

Але нiхто не бiг за нею слiдом, не хапав за руки, не звинувачував у присвоеннi чужого майна. Попри це, Марта вирiшила швидше перейти на протилежний бiк вулицi й загубитися в натовпi.

Була дванадцята година дня, сонце вже припiкало потилицю, а щоки Марти палали, нiби вона скоiла злочин.

О пiв на першу дiвчина мала зустрiтися зi своею подружкою у кав’ярнi бiля старовинного фонтана, яка так i називалася – «Фонтан». Марта прийшла ранiше, замовила собi келих холодного пива. Людей у кав’ярнi було багато, усi голосно розмовляли, iз динамiкiв лунала музика. На Марту нiхто не зважав.

І вона нарештi змогла витягти телефончик iз кишенi й уважно роздивитися його: маленький апарат вишуканого фiолетового кольору з такими дрiбними кнопочками, що iх можна натискати хiба що кiнчиками нiгтiв. Гарненька штучка!

– О, ти вже тут! – почула вона над головою.

Тетяна, як завжди, говорила голосно i, зазвичай, уже стрiляла своiми чорними оченятами навсiбiч. Нарештi ii погляд неймовiрним зусиллям волi змiг сконцентруватися на Мартиних руках.

– Ого! Купила собi мобiльника? Який гарненький! – вона придивилася пильнiше й роззявила рота: – Ого! Крута штучка! Скiльки ти за неi вiддала?

– Це видали на роботi, – сухо вiдказала Марта, ховаючи слухавку в торбинку. Розповiдати про пригоду iй не хотiлося. – Сьогоднi перший день вiдпустки, а роботи стiльки, що можуть раптом викликати…

Тетяна ображено знизала плечима:

– Гарна в тебе робота, якщо на нiй видають такi крутi мобiли…

Звiсно, не повiрила, подумала Марта.

Вони сидiли в затiнку просто неба, пили пиво, лiниво перекидаючись реплiками. Марта зловила себе на думцi, що спiлкування з колишньою однокласницею давно вже втратило сенс. Обговорювати, крiм чоловiкiв, нема чого, iнших загальних тем обмаль, а приводу розпрощатися й пiти в найближчi кiлька хвилин не передбачаеться. Тетяна голосно переказуе вчорашню пригоду в таксi, на них озираються. Потiк свiдомостi з домiшком сексуальноi заклопотаностi. Марта робила вигляд, що слухае, i крадькома поглядала на годинник.

Аж раптом звiдкись до неi долинула приглушена мелодiя адажiо Альбiнонi. Така чарiвна, така заворожуюча мелодiя! Вона нiби перекреслила всi попсовi крики, що линули вiд барноi стiйки, спустилася на цей пивний острiв, мов золота куля, огорнула якоюсь свiтлою тривогою, передчуттям чогось справжнього, збентежила, змусила закрутити головою в пошуках джерела, з якого линули звуки. Приглушена мелодiя лунала десь зовсiм поруч. Але – звiдки?

– Це ж твоя мобiлка! – здогад

лася Тетяна.

Марта боязко дiстала слухавку, котра сповнила ii долоню чарiвних вiбрацiй, зробила великий ковток iз келиха пiд зацiкавленим поглядом подруги. Нема куди подiтися – треба вiдповiдати. Непевним жестом пiднесла апаратик до вуха, натисла потрiбну кнопку з намальованою на нiй слухавкою:

– Слухаю…

Кiлька секунд вона просидiла нерухомо, потiм натисла на протилежну кнопку й заховала телефон у нову торбинку.

– Щось важливе? – ехидно запитала Тетяна, побачивши, що товаришка змiнилася в обличчi. – На роботу викликають?

– Так, викликають, – неуважно пiтвердила Марта й пiдвелася. – Не ображайся, маю йти…

Тетяна знизала плечима.

Марта йшла пiд прискiпливим поглядом колишньоi однокласницi, а в головi ще лунав голос зi слухавки – тихий, хриплуватий, котячий: «Даю тобi пару годин для можливостi не псувати нашi стосунки… Повертайся, або пошкодуеш…»

* * *

Цього дня Марта мала ще безлiч невiдкладних справ. Треба було з’iздити до нотарiуса, переоформити папери на автомобiль, який нещодавно дiстався iй у спадок вiд якогось далекого родича по материнiй лiнii, вiдсидiти двi години на черговiй лекцii в автошколi, забрати з дитсадка сина старшоi сестри й вiдвести його додому, адже Марiя цього зробити не могла через якiсь термiновi збори на роботi.

Здавалося, справ – безлiч. І спочатку Марта вiдчувала себе заклопотаною дiловою жiнкою, обтяженою купою серйозних проблем. Нотарiус, водiйськi курси, дитсадок – ох…

Але несподiвано на неi звалилася неприемна думка – так, нiби величезна крапля холодного дощу вцiлила в саме тiм’ячко: усе це дрiбницi, нiкому не потрiбна щоденна метушня, «марнота марнот». У цих справах немае нiчого цiкавого, нового, доленосного та духовного. Того, що могло пiдняти над буденнiстю, дати новий поштовх до життя, новi вiдчуття й можливостi. Нема заради чого й чим жити!

Марта аж стишила кроки, уражена цiею жахливою думкою. Вiдверто кажучи, iз такою яснiстю ця думка надiйшла до неi вперше. Робота, дiм, часом – вечiрки, iнодi – нуднi побачення з нудним передбачуваним фiналом, серiали, якi дивишся «впiвока», аби не лежати в суцiльнiй тишi, випадкове, несистематизоване читання – аби просто втупитись очима в сторiнку, iдучи в транспортi.

Захоплень немае. Справжнiх друзiв – теж. Таланту Бог не дав…

Чим жити?!

Марта iхала в метро, дивилася на людей довкола себе й думала – невже вони всi так само живуть, як i вона. І купу своiх дрiбних буденних справ сприймають за справжне життя, клопочуться, метушаться, вiдвойовують собi мiсце пiд сонцем, яке, врештi-решт зводиться до цiлком певного масштабу: «два на два» – на цвинтарi. Навiщо все це?

А може, не всi так живуть? Погляд вихопив постать худорлявого юнака, що хилитався над нею, мов водорость пiд водою, тримаючи в руцi книгу «Диво польоту», а нижче дрiбними лiтерами в лапках було написано «Історiя космонавтики». Марта посмiхнулася майже крiзь сльози – нi, не всi…

Обличчя юнака було зосередженим i вiдстороненим, нiби вiн перебував в iншому вимiрi. Вiн уважно й захоплено дивився на сторiнку, iнодi здiймаючи очi й позираючи за вiкно – у небо. А потiм, перепочивши вiд своiх фантазiй, знову повертався до якихось складних малюнкiв у книзi. У нього було тонке, натхненне обличчя – обличчя, що мало не спустошений вираз. Чи цiкава була б йому вона, Марта? Напевно, що нi. Марта зiтхнула й перевела погляд далi.

Жiнка, що сидiла поруч, теж утупилася в книжку – кольоровий, мов обгортка вiд льодяника, любовний роман. Теж iнший вимiр. Вона уявляе себе Дiаною, Анжелiкою, Ізабеллою чи Скарлетт i свято вiрить, що завтра iй на голову звалиться Ред Баттлер чи дон Педро з маленькими чорними вусиками й поведе по бурхливому житейському морю, аки по суху. Їi життя насичене мрiями й дурницями, i вона нiколи не замислиться над його штучнiстю. І не буде страждати вiд думок про власну недосконалiсть.

А чим живе вона, Марта? Можливо, пригода зi слухавкою дае шанс щось змiнити, поворушитись, когось врятувати чи знайти однодумцiв?

«От роззява! – подумки лаяла вона власницю телефону. – Мабуть, зайшла помiряти ганчiрки й випадково сунула апаратик до кишенi новоi сукнi, а потiм так i повiсила ii на кронштейн. Тепер, певно, вирiшуеться щось важливе в ii особистому життi. А вона, дурепа, про це не здогадуеться – ходить десь замiсть того, щоб iти до власника такого красивого оксамитового баритона…»

От якби iй, Мартi, так зателефонував Андрiй!

Нi! Одне лише це iм’я, навiть вимовлене подумки, змушуе одразу ж пiдвести очi вгору, адже вони наповнюються сльозами, й не можна дати iм пролитися, пiдступно потекти по щоках солоними струмками. Цiкаво, коли ж мине цей бiль? Уже рiк, як вони не живуть разом, а все одно – серце ние, нiби все сталося вчора. І не дають спокою сумнiви. Можливо, не треба було гарячкувати? Гадала, що вiн нiкуди не подiнеться. А вiн пiшов i не повернувся. Бiльше того, як кажуть знайомi – уже збираеться одружуватися.

А вона, Марта, тiльки зараз зрозумiла, що зовсiм не може бути одна, що ii гнiтять самотнiсть, тиша, пор

жнеча в квартирi й в душi. Нехай би був – уже не такий i коханий, але – звичний. Як у всiх. Якоi такоi дурноi митi вона завважала себе кращою за iнших?

…У нотарiальнiй конторi вона пробула з пiвгодини – усе з’ясувалося досить швидко. Стало зрозумiло, що автомобiль дiстанеться iй не скоро, адже на нього е ще купа претендентiв. Марта посмiялася разом iз представником своiх iнтересiв i легко вiдмовилася брати участь у змаганнi за якусь нещасну допотопну «Ладу», яку ще мали якимось чином подiлити на вiсiм частин.

Дорогою до автошколи вона ще встигла зайти до «Украiнських страв» i перекусити кiлькома овочевими салатами. Тепер, принаймнi, можна висидiти пару годин на нудних i незрозумiлих, а головне – цiлковито безглуздих у ii ситуацii лекцiях.

Пiти на курси iй порадила та ж Тетяна. «Навчишся водити чи нi – це справа десята! – сказала вона, – а от чоловiкiв там, певно, багато. Можливо, познайомишся з кимось…»

Останнiм часом усi знайомi вiдчайдушно хотiли видати ii замiж, допiкали питаннями, чому вона – така гарна, розумна й молода – досi ходить сама, мов неприкаяна. Чути це було досить неприемно. Усi ж були «прикаянi»!

Часом – просто прикутi до сiмейних галер. І одна Марта, на iхню думку, пливла собi за течiею, як вiдв’язаний вiд пристанi човен.

…Марта оминула дитячий майданчик, зайшла на подвiр’я середньоi школи, де знаходилися водiйськi курси. Вона трохи запiзнилася, перепросила й пiд докiрливим поглядом iнструктора тихенько сiла на свое мiсце – за шкiльну парту поруч iз огрядною жiнкою Свiтланою Сергiiвною.

Інструктор стояв бiля дошки й креслив якусь траекторiю. Марта зiтхнула, розкрила зошит: грошi заплаченi – треба вчитись, може, колись знадобиться. Спереду та позаду сидiло чоловiк сiм-вiсiм, iз них лише двое мужчин – «старе та мале». Старий засинав, малий голосно жував жуйку. От тобi й «познайомишся»!

Марта не слухала, про що бубонить iнструктор, водила ручкою в зошитi й намалювала якусь кумедну пику. А потiм знову почула знайому мелодiю.

Вона знову здивувала й збентежила своею тривожною гармонiйнiстю – слухала б i слухала…

Інструктор незадоволено зиркнув у аудиторiю, i Марта поквапилася витягти мобiлку, мовчки натиснула на кнопку.

«Час вичерпався, – одразу долинуло зi слухавки. – Ти неслухняна дiвчинка, i я мушу покарати тебе!..»

Голос ще щось промовляв, але Марта злякалася й вимкнулась.

Навiщо iй зайвi клопоти, чиiсь негативнi емоцii, якi ii не обходять?! Треба буде подумати, як змiнити номер, щоб цей голос бiльше не турбував ii. Або не вирахував через операторiв. Але як це зробити, Марта не знала…

Вона так i не змогла зосередитися до кiнця занять i ввесь час боялася, що дзвiнок повториться. Нинi голос уже не здався iй таким привабливо-оксамитовим, тепер вiн був безбарвним, сухим, як сiно.

Якщо до першого дзвiнка вона поставилася з розумiнням i навiть позаздрила тiй, на яку чекають, якiй дають шанс повернутися, то тепер вона уявила, як десь в iншому кiнцi мiста в порожнiй хатi сидить покинутий чоловiк, можливо, якийсь психопат, i вигадуе страшнi покарання своiй дружинi або коханцi. Майже так само колись телефонував i Андрiй (Марта опустила очi й знову розсердилася на свою сентиментальнiсть), але недовго.

А якщо розшукати цю жiнку, знайти ii й застерегти вiд невиваженого кроку? Подiлитися, як ночами душать спогади, а запахи, музика, мiсця, де ходили разом, навiюють таку тугу, що нiкуди втекти вiд неi.

На цьому заняттi, власне, як i на п’яти попереднiх, Марта так нiчого й не зрозумiла. Вийшла втомлена, хотiлося спати. Їi колежанка, iз якою вона сидiла за одною партою, безкiнечно теревенiла, поки вони разом iшли до тролейбусноi зупинки. Це теж був потiк свiдомостi, як у Тетяни, але цього разу в нього вплiталися непотрiбнi Мартi iсторii про хворобу свекрухи, про виведення плям рiзними хiмiчними засобами й переваги одних над iншими, про перевезення пiкiнесiв iноземними туристами у взуттевих коробках до Лiвii, про нiтрати, що ми споживаемо, про корисний гель вiд целюлiту й про багато iнших речей, якими Свiтлана Сергiiвна заповнювала свое життя.

Не дослухавши переказ сто сороковоi серii «Циганського щастя», Марта перепросила, швидко розпрощалася й, помiтивши маршрутку, помчала через дорогу. Вона правильно розрахувала: огрядна Свiтлана Сергiiвна на такий вчинок не спромоглася й лишилася стояти на протилежному боцi з роззявленим ротом, у якому застряг останнiй крик циганського барона Мурiльо, шалено шкодуючи, що втратила слухача.

На Марту чекала ще одна справа – дитсадок, а потiм день можна було б вважати закiнченим.

У маршрутцi мелодiя Альбiнонi, до якоi Марта майже звикла, гаряче рiзонула по нервах – все ж таки це якась неземна, нелюдська мелодiя – ii можна було написати лише кров’ю стомленого й розiрваного серця! Треба буде знайти якусь лiтературу, почитати про цього композитора…

Що буде цього разу? Марта не квапилася дiставати слухавку, розмiрковувала, чи варто одразу послати власника голосу кудись подалi, пояснивши, що його панянка викинула мо

iлку, а вона, Марта, пiдiбрала ii в смiттевому контейнерi? Але, оглядаючи супутникiв, вирiшила промовчати – просто натисла кнопку.

«Гадаеш, я тебе не знайду? Ти погано мене знаеш. Обiцяю: якщо не повернешся добровiльно, мати в Лiсовому отримае твою голову в коробцi з-пiд торта!»

* * *

– Мата прийшла! – зрадiв небiж, побачивши, як вона йде до майданчика, на якому гралися вихованцi дитсадка пiд наглядом молоденькоi студентки-практикантки. Марта посмiхнулася. Із легкоi руки чотирирiчного Славка в родинi прижилося це iм’я – Мата.

А сестрин чоловiк навiть звертався до неi не iнакше як «наша Мата Харi». Певно, сестра дружини здавалася йому загадковою на тлi iхнього розмiреного й вивiреного по хвилинах подружнього життя.

Марта пiдхопила небожа на руки, кивнула виховательцi й понесла хлопчика до виходу. Вiн обiймав ii за шию, перебираючи пальчиками пасма ii волосся. Можна було б опустити його на землю, але зараз Мартi були приемнi його тепло, нiжний запах, дотик замурзаноi прохолодноi щiчки до ii гарячого чола.

Марта вже картала себе за вранiшню крадiжку клятоi слухавки. І хоча вона добре розумiла, що погрози ii не обходять, усе одно на душi було незатишно. А якщо це не жарти? І навiть якщо вона заблокуе номер чи викине цей телефон, чи зможе забути про те, що хтось – а ймовiрно, якийсь покидьок чи психопат – полюе на беззахисну жiнку?! Що робити? І чи варто щось робити? А якщо варто – що саме? Пiти до мiлiцii? Ну це точно – нi. Якось iй довелося звертатися до вiддiлку, коли ii пограбували у лiфтi, i жодного результату, крiм того, що iй сказали, аби вона не морочила голову своiми дрiбницями. Порадили забути.

Отже, що робити з цими дзвiнками, невiдомо. Краще забути.

Наче ввi снi вона донесла Славка додому, як годиться, хвилин iз десять поспiлкувалася зi свекрухою сестри (та була зовсiм старенька) i вирiшила не чекати на повернення зi зборiв Марii. Розклала на столi фломастери, папiр – нехай поки малий помалюе, – налила Ганнi Павлiвнi чаю… Нiчого, якось разом дочекаються!

Їй кортiло скорiше пiти до себе – Марта жила неподалiк – i щось вирiшити зi своею знахiдкою, яка вже достатньо попсувала нерви за сьогоднi.

Удома ii трохи попустило. Слухавка мовчала. Марта повечеряла, увiмкнула телевiзор, прилягла на канапу. Може, не варто так перейматися чужими проблемами? Вона дiстала з торбинки телефончик i уважно роздивилася його – мiнiатюрний, темно-фiолетовий, iз золотавими кнопочками, гарненький…

От якби знати, як його нейтралiзувати. Чому вона, Марта, така безграмотна, коли справа стосуеться будь-якоi технiки? Це ж мае бути елементарно! У всiх уже давно е мобiльнi телефони. І всi кажуть, що це дуже зручно. І тiльки вона не може наважитися посадити себе на цей «короткий повiдець». Не бачить у цьому нiякого сенсу – однаково телефонувати немае кому.

А якщо порадитись iз Андрiем? А що тут такого? Чудовий привiд! І досить серйозний. До того не було жодного. Навiть пральна машина не псувалась.

Можливо, сьогоднiшня пригода зi слухавкою не випадкова – можливо, небо дае шанс налагодити колись дружнi-подружнi стосунки, почути голос, розповiсти про себе? До кого ж iще вона може звернутися? Не пояснювати ж Танцi, що поцупила чужу рiч!

Марта скочила з канапи. Раптом у неi не лишилося номеру його нового помешкання! Вона з хвилюванням почала ритися в старому записнику. Ось вiн, е! Записаний олiвцем зi слiв спiльного товариша, якого зустрiла на вулицi рiк тому. Марта вже не боялася, що хтось помiтить ii сльози. Згадала, як невимушено й весело запитала тодi в Сашка: «Ну, як там мiй колишнiй, бачишся з ним?» та навiщось виманила в нього цей номер… А потiм нiколи не могла набрати цi цифри…

Що ж, час минув, можна скористатися нагодою. Але палець зрадницьки зупинявся на останнiй кнопцi. Нарештi iй вдалося подолати хвилювання.

– Слухаю!

У цiеi митi Мартi здалося, що справа в неi мiзерна, безглузда та схожа на брехню, що нiяких жахливих повiдомлень вона не чула, що все це маячня й гра ii хвороi уяви, а едине, що було правдою, – бажання почути це спокiйне «слухаю» i… натиснути на вiдбiй.

– Слухаю, – повторив Андрiй.

Марта наважилася вiдгукнутися.

– Це я, – вона намагалася говорити швидко, аби вiн зрозумiв, що в неi дiйсно важлива, невiдкладна справа, яку може вирiшити тiльки вiн. – Вибач, що турбую, але менi треба порадитися…

І розповiла все, що вiдбулося сьогоднi, починаючи з самого ранку, перiодично запитуючи: «Ти ще можеш говорити?»

Мартi хотiлося бути тактовною, дати зрозумiти, що вона дещо про нього знае й не збираеться викликати ревнощi його новоi подруги. З другого боку, цим питанням вона пiдкреслювала, що тепер вiн – не вiльний. А точнiше, не настiльки вiльний, аби не звiтувати про цю довгу розмову з колишньою дружиною перед iншою, яка, можливо, ходить (чи лежить?) поруч.

– Так… – замислився вiн пiсля ii тиради, – ти мене, як завжди, дивуеш. Якщо нiчого не вигадуеш… Усе просто. По-перше, як буде наступний дзвiнок, подивись на екранi номер абонента – вiн мае висвiтлюв

тись. По-друге, на заднiй панелi апарата е порожнина для сiм-карти. Вiдкрий, витягни ii. Запам’ятала?

– І що далi?

– Нiчого. Згодом купиш собi новий пакет i користуватимешся. Це все, що ти хотiла запитати?

– Так…

– Тодi бувай!

У слухавцi залунав вiдбiй.

От i все.

Марта уявила, як, поклавши слухавку, вiн незадоволено пояснюе Тiй, Котра Поруч, що говорив iз жiнкою, яка тепер («Не хвилюйся, люба!») йому байдужа, яку давно забув (i це було зрозумiло з його спокiйного голосу), iз жiнкою безпорадною й неврiвноваженою («Істеричка! Колись сама вигнала мене…»), iз тiею, про яку не варто говорити («Ти в мене – найкраща!»)…

Марта сама не помiтила, як механiчним рухом натисла кнопку мобiлки, яка ось уже кiлька секунд знову награвала тривожну мелодiю.

Змiст чергового повiдомлення дiйшов до неi пiсля того, як вона з огидою вимкнула невiдомого абонента: «До тебе, дiвчинко, вочевидь, нiчого не доходить… Що ж… Зробимо iнакше: невдовзi збиратимешся на похорон своеi матусi. Я не жартую! До речi, там i зустрiнемось. Ти ж не зможеш не приiхати».

О господи! Марта рвучко перевернула слухавку, вiдкрила отвiр, пiддiла нiгтем тонку пластинку. Спочатку хотiла викинути ii в прочинену квартирку, але, подумавши мить, сунула на дно прикроватноi шухлядки. І зiтхнула з полегшенням: тепер ця клята машинка бiльше не заграе до неi свое адажiо! Усе скiнчилося.

Можна розслабитися й бiльше нiколи не згадувати про неприемну пригоду. А гарненьку слухавку зберегти, як талiсман. Усе ж таки це непорозумiння дало змогу звернутися до Андрiя, почути його голос. Мобiлка знадобиться колись пiзнiше…

Поки що можна буде викладати ii на столик у кав’ярнi, як це роблять «дiловi жiнки».

Так, для пiдвищення самооцiнки…

* * *

…Незважаючи на те, що мобiлка бiльше не озивалася, заснути цiеi ночi Мартi так i не вдалося. Нав’язливi питання лiзли в голову – хто вона, ця жiнка, чому ii так наполегливо розшукують? Можливо, це зовсiм не жарти, не залякування покинутого чоловiка, а щось набагато серйознiше? Якби та роззява не загубила телефончик, вона вже щось зробила б, щоб уберегтися самiй чи застерегти матiр вiд чоловiка-психопата.

Марта була впевнена, що власницю слухавки можна було б якось вирахувати через телефонну компанiю, але як це робиться? Не телефонувати ж знову Андрiю. Це було б уже занадто.

Звернутися до мiлiцii? Тодi доведеться пояснювати, що поцупила чужу рiч. Та й хто займатиметься такою дрiбницею, якщо стiльки нерозкритих справжнiх злочинiв довкола?

За вiкном уже давно жеврiв загострений молодий мiсяць, а Марта все не могла зiмкнути очей. Немов кiноплiвку прокручувала увесь день, починаючи з того моменту, як вiдчинила дверi крамницi.

Цiкаво, як мобiлка опинилася в новiй сукнi? Мабуть, жiнка була схвильована, роздратована, утратила пильнiсть. Але тодi навiщо в такому станi заходити до крамницi? Хоча тут усе нiби зрозумiло: вирiшила почати нове життя з покупки. Нелогiчно, але дуже по-жiночому. Адже сама Марта в першi днi розлуки з Андрiем вчинила так само: пiшла спочатку до перукарнi, зробила коротку стрижку, а потiм вiдчайдушно витратила ледь не всi грошi на супермодний брючний костюм. Вiн i досi висить у шафi, непотрiбний. Андрiй так i не бачив, як вiн iй личить! Але ж Андрiй, хоч i був розлючений ii рiшенням розлучитися, але ж не погрожував, не казав таких жахливих речей!

Спиною забiгали мурашки. «…Мати в Лiсовому отримае твою голову…», «…збиратимешся на похорон своеi матерi…»

Хiба так можна? Марта вiдчула гострий жаль до невiдомоi жiнки. Певно, вона зовсiм молода, можливо, ровесниця. Судячи з того, що мала таку дорогу мобiлку й вiдвiдувала бутики – заможна, а з розмiру сукнi, яку мiряла, – тендiтна, струнка, висока. Прикро… Утрапила дiвчинка в халепу. І, мабуть, немае кому розрадити, допомогти. Мати, як казав голос, живе в Лiсовому. Глушина…

Мабуть, дiвчина звiдти втекла до «красивого» життя. Хiба мало таких у мiстi? Воно ковтае провiнцiалок, як Молох, i, мов безжальний вiтряк, перемелюе, пережовуе й випльовуе на Окружну дорогу, де вдень i вночi юрмляться повii… Нещодавно, згадала Марта, упiймали двох братiв-злодiiв, що вбивали на цiй дорозi дiвчат, i не тiльки повiй.

Вiд цiеi думки Марту вкривае крижаний пiт. А раптом усi цi погрози дiйсно не жарт? Жiнка рятуеться вiд якого-небудь кримiналу? Можливо, вона вже далеко й не знае, яка загроза нависла над ii матiр’ю.

Марта аж пiдхопилася на лiжку: рiшення прийняте! Завтра ж вона поiде в Лiсове! Це не так уже й далеко, до того ж вiдпустка – час е. Село невелике, у ньому повиннi знати, у кого донька поiхала до мiста й, судячи з усього, гарно влаштувалася, – люди все знають.

«Поiду, – вирiшила Марта, – побалакаю з тiею жiнкою, якось обережно розпитаю, дiзнаюся, де ii донька, з ким? Можливо, немае нiчого страшного – так, побутовий родинний конфлiкт… Зрештою, мое сумлiння буде чистим…»

* * *

Вранцi все здалося iншим, не таким страшним. Заварюючи каву, Марта навiть подумала, чи варто iхати в якесь село такого спекотного дня.

ужi проблеми вiдiйшли на другий план. Зрештою, у свiтi щохвилини коiться злочин. Одним бiльше, одним менше…

Ковток гарячоi кави обпiк пiднебiння й нiби повернув думки в iнший бiк. Ще зовсiм недавно вона не оминала жодну несправедливiсть. Тепер душа закам’янiла, навчилася «тримати удар», бiльше не озиваеться нi на що. Навiть жебраки, котрi ходять вагонами метро чи сидять у переходах, викликають лише помiрковане спiвчуття. Вона проходить повз них, сором’язливо притримуючи сумку, у якiй лежить гаманець, але нiколи не витягае його – спiшить, як усi.

Нещодавно, перебiгаючи з автобуса в метро, почула тоненький голос: «Купiть сiрники, будь ласка…», i вже пробiгла, фiксуючи поглядом маленьку бабцю, котра тримала в руках кiлька коробочок iз сiрниками. Кому вони зараз потрiбнi? Промчала повз. Озирнулася, поплескала себе по кишенях i… побiгла далi. А потiм весь день картала себе, подумки поверталася туди, до того тоненького дитячого голосочку…

Нi, треба усе ж таки iхати. Хоча би для того, щоб довести собi, що ще здатна на спiвчуття.

Марта швиденько поклала в торбинку найнеобхiднiше (на всяк випадок захопила й купальник – раптом у селi е рiчка) i вирушила до автовокзалу.

Уже о десятiй ранку спека стояла така, що пiдбори вгрузали в розпечений асфальт. За квитками до Лiсового в касi стояли лише двi жiнки, автобус вирушав за десять хвилин.

Марта знайшла платформу та вжахнулася: чи витримае двi години iзди в цiй тарантайцi? Такi автобуси, звiсно, ходять лише до занедбаних сiл – запилюженi, вузькi, iз порiзаними сидiннями й безлiччю брутальних написiв на спинках крiсел. Але Марта своiх рiшень не змiнювала: iхати так iхати!

Дорогою до автобуса пiдсiли ще двi-три жiнки. Марта забралася на задне сидiння й дивилася у вiкно. Жiнки голосно розмовляли, перегукувалися з чоловiками, автобус торохкотiв i пiдскакував, мов iграшковий, дорога жовтим пилом клубочилася пiд колесами.

Марта мимохiть згадала, якою була дорога до Чорногорii позаторiк, куди вони з Андрiем iздили вiдпочивати. Якi дивнi краiни е на свiтi i якi дороги! Автобус, мов бiлий лайнер, iшов «ужвицею» – так називалося шосе, що обплутуе гори, мов стрiчка серпантину.

Мартi нiколи не забути ту дорогу… Запах гiрського лiсу можна порiвняти хiба що з запахом моря. Хвилi соснового повiтря перiодично захльостували вiкна, збуджували, як наркотик. І в цих горах, посеред щiльноi стiни синьо-зелених сосен, мов гриби, стирчали охайнi хатки з червоними дахами. Вони розташовувалися на узвишшях та в долинах на великiй вiдстанi одна вiд одноi. Мартi кортiло зупинитися саме тут, пожити хоча б тиждень серед цих гiр, у цьому величному спокоi й зеленому розмаiттi. Яка це була б казка! Удень насолоджуватися повiтрям, вiдвiдувати монастирi й каплицi, що якимось дивом були вирiзьбленi в скелях, органiчно вписуючись у гiрськi пейзажi, нiби й не були творiнням рук людських. Увечерi виходити на трасу до кав’ярень – охайних, iз сучасним дизайном i доброю кухнею, де господарi радiють i одному подорожньому.

Пити каву чи пиво й роздивлятися довкола – така краса нiколи не набридне! Жити так день за днем i не вiдчувати втоми вiд одноманiтностi, адже в горах ii не бувае…

…Марта не помiтила, як лишилася в салонi сама. Люди поступово виходили на зупинках у своiх селах, нiхто, крiм неi, не iхав до кiнцевоi, до Лiсового. Водiй час вiд часу поглядав на самотню пасажирку, виблискуючи металевими зубами, i Марта почувалася незатишно.

– Вам у Лiсовому де зупинити? – нарештi гукнув до неi водiй.

А дiйсно – де? До кого вона, власне, iде?

– Бiля продмагу, – попросила Марта.

Слово «продмаг» вимовилось випадково – щось iз забутого дитинства. Але iдея слушна: замiсть того, щоб розпитувати по подвiр’ях про якусь дiвчину, котра поiхала працювати чи вчитися до мiста й не повернулася, краще завiтати до крамницi i заговорити з продавчинею – безпрограшний варiант!

Автобус в’iхав у село. Приблизно так Марта його й уявляла: горбатi ганки, невеличкi скособоченi хати, на майданi перед зруйнованим поштовим вiддiленням – облуплений пам’ятник якомусь вождю. Колись пофарбований «срiблянкою», вiн скидаеться на напiвзiтлiле тiло – певно, жахливе видовище вночi. І – жодноi людини на вулицi.

Водiй зупинив бiля магазину. Марта вийшла, роздивилась. Над будiвлею, схожою бiльше на в’язницю – вiкна загратованi, металевi дверi вкритi iржею, – два написи, зробленi, певно, мiсцевим малярем: «Маркет», а нижче, у лапках, було додано: «Продмаг».

На щастя, дверi магазину були вiдчиненi.

Марта вiдкинула жовтi завiси з марлi й увiйшла досередини. Жiнка, що сидiла за прилавком, гортала «покет-бук» iз величезним рожевим серцем на обкладинцi й жувала огiрок. Побачивши Марту, вона кинула огiрок пiд стiл, поправила бiлу полотняну наколку, що стирчала в копицi волосся, i з цiкавiстю подивилася на приiжджу.

Марта привiталася.

– Ви звiдки й до кого? – приязно, але наполегливо запитала жiнка, i Марта зрозумiла, що вчинила правильно: потрапила в самий центр поширення iнформацii.

– Проiздом… – ко

отко пояснила вона й обвела поглядом крамничку: рибнi консерви, банки з каламутним соком, льодяники «Монпансье» в круглiй бляшанцi… Немов машина часу вiдкинула ii на десять або бiльше рокiв назад.

«Монпансье» – це спогад про дитинство, коли, дiтлахами, вони на подвiр’i змагалися, хто бiльше ввiпхне до рота цих рiзнобарвних льодяникiв.

Марта купила круглу коробочку, потрусила нею над вухом – цукерки не торохкотiли. Мабуть, давно вже перетворилися на щiльний конгломерат, котрий треба розбивати молотком.

– Ви з мiста? – знову звернулася до неi продавчиня.

Їй кортiло поговорити, а ще бiльше – дiзнатися, до кого приiхала ця гарна молода жiнка.

– Так, – вiдповiла Марта й вирiшила розпочати гру.

– Ось приiхала та не знаю, що робити… – жалiбно вимовила вона, – доведеться звернутися до вас по допомогу.

Очi продавчинi радiсно зблиснули, вона сперлася грудьми на прилавок i витягла шию:

– Слухаю вас.

– Я розшукую одну молоду дiвчину, мешканку вашого села, – почала Марта, – а проблема полягае в тому, що особисто я ii не знаю…

– У нас тут давно нема молодих, усi розбiглися. Що iм тут робити? У клубi вже четвертий мiсяць iде «Зiта i Гiта», – сказала продавчиня. – А ви, часом, не з мiлiцii?

– Я працюю в прокуратурi, – несподiвано для себе збрехала Марта.

Повiдомлення, що до них завiтала працiвниця прокуратури з мiста, справило на продавчиню неабияке враження.

– Чим я можу вам допомогти? – люб’язно запитала вона.

– Можливо, ви пригадаете, у кого з мiсцевих е донька, котра приблизно два-три роки тому поiхала до мiста…

– Ой, у нас таких – пiвсела!

– Крiм того, – продовжувала Марта, – вона гарна на вигляд, досить висока…

– Ленка! – радiсно перебила ii жiнка. – Точно – Завалишчина Ленка!

– …струнка, – вела далi Марта.

– Нi, не Ленка, – засумнiвалася жiнка, – та опасиста…

– А ще ця молода жiнка, швидше за все, непогано влаштувалася в мiстi – навчаеться або працюе…

– Вони всi вчитися iдуть, – буркнула продавчиня, – а потiм виявляеться – шмарклi багатiям пiдтирають…

– …мае чоловiка або нареченого…

– Усi вони так кажуть…

Жiнка насупилась й почала ялозити ганчiркою по прилавку.

– Та це ж Вальчина Зойка! – несподiвано над самим вухом прокричав iнший жiночий голос.

Анi Марта, анi продавчиня не помiтили, як до крамницi ввiйшла ще одна покупателька й навiть встигла набрати в кошик шiсть паляниць, а тепер iз цiкавiстю прислухалася до розмови.

– Точно Зойка! – продовжувала жiнка. – Поiхала торiк вступати до iнституту. А навеснi привезла Вальцi мiх-ро-хвильовку, кофту нову – iндiйську… За що, цiкаво, студенткам такi грошi платять?!

– Авжеж, Зойка… – погодилася продавчиня. – Вона i гарна, i струнка. Та й казала Валька, що мае жениха багатого…

– Еге ж… – закопилила губи жiнка з паляницями. – Зустрiчалася з нашим Сергiем. Це, до речi, вiн i допомiг iй у мiстi влаштуватись. А тепера знайшла iншого, багатшого… От дурнi баби, я колись свого часу…

– А хто такий Сергiй? – перервала ii Марта, вiдчуваючи, що натрапила на те, що шукала.

– Це наш хлопець. Бiгав за тою Зойкою ще зi школи. Потiм перебрався до мiста. А що? Руки в нього золотi… Працюе десь на хвiрмi, що вiкна цi моднi – «склопакети» – установлюе. Ось вона й поiхала нiби-то до нього…

– А Валька казала, що на iспити поiхала! – вставила продавчиня.

– Це вона тобi так казала… Словом, це точно Зойка. У нас iншi не привозять таких подарункiв. Тiльки за картоплею та варенням приiжджають! А Зойка матерi завжди щось приперала – то чайника електричного, то фарбу для волосся. Уважна дiвка.

– Облиш! Ось моя Майка, може, i не така розцяцькована, але хоч замiжня, – надулася продавчиня, – а про цю невiдомо, чим вона там, у мiстi, займаеться…

– А чи не пiдкажете менi ще таке: прiзвище цього Сергiя i де саме вiн працюе? – Марта навiть запишалася своiми пошуковими здiбностями. Якби дiзнатися щось про хлопця, можна було б розшукати його в мiстi й з’ясувати, чи не вiд нього ховаеться хазяйка мобiльного телефону.

Жiнки охоче повiдомили все, що знали. Принаймнi, прiзвище. А потiм, посперечавшись, згадали й назву фiрми, якою неодноразово хизувалися перед селянами Сергiевi батьки.

– Вiн i iм такi вiкна поставив! І головi сiльради!

– Та не головi, а директору школи!

– А я тобi кажу – головi!

Вони почали жваво обговорювати сусiдiв, а Марта, дiзнавшись, де живе мати дiвчини, хутко вийшла з крамницi.

* * *

Валентина Миколаiвна, до якоi жiнки направили Марту, жила в невеличкому охайному будинку неподалiк вiд руiн сiльськоi бiблiотеки.

Марта одразу помiтила на подвiр’i невисоку худорляву жiнку, яка, ставши навшпиньки, пiдфарбовувала раму бiлою фарбою.

– Можна до вас? – гукнула Марта крiзь паркан, побоюючись, що на неi кинеться собака.

Але нiякоi живностi на подвiр’i не спостерiгалося. Лише на городi купчилося кiлька курей.

Жiнка повернулася. Приемне вузьке обличчя, великi свiтлi очi… Вона приязно посмiхнулася й поквапилася вiдчинити перекошену металеву браму.

– Будь ласка, – ск

зала вона, й, випереджаючи запитання, уважно подивилася на Марту, – Ви вiд Зоi?

– Нi. Але, власне, я би хотiла поговорити саме про неi, – вiдповiла Марта, зауваживши, як напружилось обличчя Валентини Миколаiвни. Жiнка зняла старий фартух, витерла ним руки й запросила Марту сiсти до столика, розташованого пiд розлогою старою вишнею.

– Вiдпочиньте з дороги, – сказала вона. – Зараз принесу вам соку. У мене чудовий свiй сiк.

Покришка дерев’яного столу була всiяна чорними перестиглими ягодами, сад бринiв щебетом пташок, шелестом листя, часом це живе дихання саду уривалося звуком падiння стиглого плоду з якогось дерева, i на мить наставала тиша. Сонячнi промiнчикi стирчали в кронах дерев, мов соломинки, спускалися до землi й утворювали на нiй золоту сiть. Солодке повiтря можна було спробувати на смак, висунувши язика. Марта посмiхнулася.

Вiд чого ВОНИ тiкають до мiст, подумала вона, чому ЇМ не сидиться в такому садку? Чому дають загинути бiблiотекам i клубам, до яких ходили в юностi, чому не народжують дiтей тут – серед спокою й тишi. Їдуть годувати себе iлюзiями…

Валентина Миколаiвна принесла банку червоного соку.

Поки Марта насолоджувалася прохолодним напоем, жiнка мовчала, нiби боялася почути щось погане. Нарештi вона наважилася.

– Вiд Зоi давно немае нiяких звiсток. Вона завжди дзвонила менi раз на тиждень… – сказала Валентина Миколаiвна i запитально поглянула на Марту.

– Ви не хвилюйтеся… – промимрила Марта, розмiрковуючи, про що говорити далi…

– А навiщо ви до мене? – прямо запитала жiнка. – Я вас слухаю.

Марта розгубилася лише на мить, а потiм заговорила якомога спокiйнiше:

– Скажу вам вiдверто – я не дуже добре знаю вашу доньку… Я тут проiздом, а заiхати до вас мене попросила одна ii знайома. Зоя iй конче потрiбна для якоiсь справи – от вона й думала, що вона вдома, у вас… Або ви знаете, де вона може бути…

Марта вiдчувала, що ii жалюгiднi теревенi якось не склеюються, але вирiшила не турбувати жiнку й тому на ходу вигадувала бiльш-менш реалiстичну iсторiю.

– Так я й знала! – сплеснула руками жiнка. – Вiдчувала, що зурочать! Адже так усе добре складалося, аж не вiрилось.

Жiнка схвильовано захитала головою, механiчним жестом скинула стиглi розчавленi вишнi зi столу, заговорила, нервово жестикулюючи:

– Торiк вступила до унiверситету – вона в мене вiдмiнниця. Казала, що зустрiчаеться з нашим Сергiйком, вiн iй допомагае. Нiби вже й про весiлля йшлося. А три мiсяцi тому приiхала така щаслива, каже: «Мамо, ти тiльки не хвилюйся й не засуджуй – я буду виходити замiж. Тiльки не за Сергiя!» Мовляв, зустрiла такого мужчину, яких уже на свiтi немае: розумний, лагiдний, мае свiй бiзнес, любить ii так, що нiкого, крiм неi, не бачить. Привезла тодi такi подарунки, яких я зроду не мала. І сама була така гарна – одяг на нiй, як у журналах. Показувала, яку обручку вiн iй купив, – дивовижа! А ще подарував такий чудовий апаратик – мобiльний телефончик, гарненький, мов iграшка. Вона все при менi йому передзвонювала. І, знаете, так вони гарно розмовляли, як ангели. Я такого нiколи й не чула. Ми з чоловiком, царство йому небесне, за все життя таких слiв не сказали… Менi тодi затишно стало, спокiйно. Вона ж у мене одна! Дiвчинка розумна, хазяйновита, добра. Чому б ii не любити? А потiм як поiхала, так нi слуху нi духу. Телефонувала iй до гуртожитку, сусiдки кажуть, що переiхала жити до нареченого. Але чому менi нiчого не сказала? А як же весiлля? Ось тепер чекаю, що озветься.

Думала, що ви вiд неi… А ви ось що кажете… Може, не склалося. То чому ж матерi не сказати?…

– Можливо, усе не так погано, – почала викручуватися Марта, iз жахом згадуючи загрози зi слухавки. – Можливо, ii наречений потрапив у якусь фiнансову халепу, тому й весiлля вiдклалося. А можливо, вашi молодята зараз змушенi переховуватися…

Це було вже занадто, але Марта просто не знала, як перейти до справи, iз якою вона сюди приiхала.

– О господи! – сплеснула руками Валентина Миколаiвна. – Я завжди знала: великi грошi – великий клопiт! Що ж тепер робити? Чому ж вони до мене не приiхали?

– У тому-то й рiч! – зрадiла такому повороту Марта. – До вас не можна, адже кредитори легко б вирахували, де вони. Зоя, певно, турбуеться про вашу безпеку. Одне слово, якби ви могли б теж виiхати кудись на тиждень-другий. Поки все не владнаеться.

Марта сама не знала, чому не сказала жiнцi про телефон, про погрози й про себе – все, як е. Їй здавалося, що iсторiя про бiзнесмена, на якого полюють кредитори чи конкуренти, здасться iй бiльш зрозумiлою й не такою моторошною. Хоча також приемного мало.

– Отже, вам треба бути обережною. Заради Зоi, – додала вона.

– Чи правду ти кажеш, дитино? – пильно подивилася iй у вiчi хазяйка.

Мартi довелося докласти чимало зусиль, аби витримати цей тривожний, прискiпливий погляд.

– Валентино Миколаiвно, ви тут живете на природi й навiть не здогадуетеся, що робиться в мiстi! Я б до вас просто так не приiхала – але подруга Зоi дуже просила! А я гадаю, що ви невдовзi отримаете вiд д

ньки звiсточку.

Навiть якщо ви менi не вiрите, усе одно спробуйте поiхати кудись на пару тижнiв. Вам, до речi, е до кого податися?

– Збиралася до сестри. Правда, пiзнiше… – сухо вiдповiла жiнка.

– От бачите, як добре. Поiдьте зараз. Бiльш нiчого вiд вас не треба. А як повернетесь – усе буде з’ясовано. Зоя озветься. Я обiцяю!

– Навiть не знаю… – завагалася жiнка. – Це так несподiвано… Чи вiрити вам?… Хоча б листiвочка у вас була вiд доньки. А так…

– А я вам ось що можу показати, – Марта дiстала з торбинки фiолетовий мобiльник. – Упiзнаете? Це менi та подруга дала – Зоя iй подарувала на день народження.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить