До Основ’яненка
Тарас Григорьевич Шевченко

Вiрш «До Основ’яненка» – це лiрична сповiдь Тараса Шевченка про тугу за рiдною землею, яка огортае серце на чужинi. Бiль за тяжку долю Украiни звучить у кожному рядку, однак поет переконаний, що «наша дума, наша пiсня не вмре, не загине». Вiн звертаеться до Григорiя Основ’яненка як до спiвця рiдного слова i з проханням розповiдати усiм про славу козацьку, про боротьбу за волю. Глибинна любов до рiдноi землi – лейтмотив поезii Тараса Шевченка «До Основ’яненка».

Тарас Шевченко

ДО ОСНОВ’ЯНЕНКА

Б’ють пороги; мiсяць сходить,
Як i перше сходив…
Нема Сiчi, пропав i той,
Хто всiм верховодив!
Нема Сiчi; очерети
У Днiпра питають:
«Де то нашi дiти дiлись,
Де вони гуляють?»
Чайка скиглить лiтаючи,
Мов за дiтьми плаче;
Сонце грiе, вiтер вiе
На степу козачiм.
На тiм степу скрiзь могили
Стоять та сумують;
Питаються у буйного:

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить