Ключ
Василь Шкляр

Журналiст Андрiй Крайнiй – справжнiй ерудит, вiльно володiе живими й мертвими мовами, але з матерiальними цiнностями якось не склалося: доживши до вiку Христа, не мае даху над головою. Не йому, безхатченку, гребувати теплим помешканням – хай навiть заповiтний ключ простягнув йому дивакуватий незнайомець, а номер квартири навiюе забобонний страх. Що ж це було: манна небесна чи прикра помилка? Незабаром Крайньому знадобляться ще два ключi: до таемницi зникнення господаря квартири номер 13 i до серця фатальноi жiнки, до якого не так легко достукатися…

Василь Шкляр

Ключ

Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля»

2012

© Шкляр В. М., 2012

© DepositPhotos.com / Oxana Morozova / TONO BALAGUER, обкладинка, 2012

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2006, 2012

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2012

ISBN 978-966-14-4645-7 (fb2)

Жодну з частин даного видання

не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi

без письмового дозволу видавництва

Електронна версiя створена за виданням:

Шкляр В.

Ш66 Ключ / Василь Шкляр. – 2-ге вид. – Харкiв: Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», 2012. – 256 с.

ISBN 978-966-14-3816-2

Журналiст Андрiй Крайнiй – справжнiй ерудит, вiльно володiе живими й мертвими мовами, але з матерiальними цiнностями якось не склалося: доживши до вiку Христа, не мае даху над головою. Не йому, безхатченку, гребувати теплим помешканням – хай навiть заповiтний ключ простягнув йому дивакуватий незнайомець, а номер квартири навiюе забобонний страх. Що ж це було: манна небесна чи прикра помилка? Незабаром Крайньому знадобляться ще два ключi: до таемницi зникнення господаря квартири номер 13 i до серця фатальноi жiнки, до якого не так легко достукатися…

УДК 821.161.2

ББК 84.4УКР

Однi назвуть цей роман детективом. Другi добачать у ньому твiр еротичний. Третi вважатимуть його мiстичним, окультним або й ритуальним.

Усiх, хто шукатиме в цьому романi тiльки перше, друге i трете, я прошу його не читати.

    Автор

Prologue

Я стою перед високим судом за те, що пролив кров ближнього. Та я спокiйний i незворушний, як холодна кам’яна брила, бо з усiх сил прагну цього суду i ладен взяти на себе ще бiльшу вину, нiж вона е насправдi, аби мене покарали якомога суворiше. Тому менi не подобаеться комедiйне забарвлення цього процесу – нiякоi тобi врочистостi. Примiщення наших провiнцiйних судiв просто жалюгiднi. Навiть важко назвати залою цю обдерту кiмнату, де зi стiн i стелi сиплеться тиньк, де свiтить ребрами вичовгана дощана пiдлога, яка от-от провалиться, а замiсть суддiвського помосту стоiть звичайнiсiнький голий стiл.

Ще убогiша бокова кiмната, де проводять своi наради слуги Фемiди: ii дверi постiйно вiдхиленi, iх кiлька разiв сердито причиняли, а вони все вiдходять, i ще на самому початку я помiтив, як за тими «лаштунками» рожевощокий кирпатий суддя нашвидкуруч натягуе через голову – наче спiдницю – пожмакану чорну мантiю. Вiн зодягав ii поверх пiстрявого светра грубоi в’язки, i я ще тодi звернув увагу на його пухкенькi рожевi щоки – здавалося, вiн i досi ссе мамину цицьку, хоч розмiняв четвертий десяток, а коли всi встали i цей пантагрюель усiвся на свое мiсце, то з-пiд столу безглуздо виглядали його нечищенi черевики сорок шостого розмiру i навiть виднiли заправленi в чорнi шкарпетки синi кальсони.

Молоденьке дiвча, яке вело протокол засiдання, витрiщило своi здивованi оченята на вбивцю i злякано опустило iх тiльки тодi, коли я не витримав i пiдморгнув iй, мовляв, не хвилюйся, все буде гаразд.

Що й казати, е в цих судових засiданнях щось вiд театралiзованого дiйства, i, щоб скоротити кiлькiсть його персонажiв, я категорично вiдмовився вiд адвоката. Дивлячись на кирпатого суддю i побоюючись, аби вiн не почав колупатися в носi, я прикликав собi у порадники мого давнього приятеля Жана Поля Сартра, який набагато ранiше за мене дiйшов висновку, що людина по-справжньому здобувае свободу лише у в’язницi. Я викликав його дух без особливих зусиль (не так, як це робив великий медiум Каззот, котрий пiсля кожного такого сеансу непритомнiв або, навпаки, впадав в iстерику) i попросив поради, як його краще повестися, аби виклопотати у високого суду щонайсуворiше покарання.

Однак мiй дорогий Жан Поль, автор неперевершеного гросбуху «Шляхи свободи», сказав, що все це не так просто, адже брехнею далеко не заiдеш, тож на судi треба все-таки говорити правду i тiльки правду, щоб laisser faire, laisser passer[1 - Не перешкоджати природному перебiгу подiй (франц.). (Тут i далi прим. автора, якщо не вказано iнше.)], i я з ним погодився: хай буде так, – сказав я, – а як воно буде – qui vivra verra.[2 - Хто житиме, той побачить (франц.).]

Частина перша

1

Тепер менi часто снився пiщаний вiтер, снилися височезнi сосни, якi постогнували вiд того вiтру, а пiщана курява навiть увi снi забивала подих, i я прокидався с

ред ночi через те, що не мiг дихати. Вiднедавна я зрозумiв, що це менi не ввижаеться, що в цьому помешканнi й справдi не вистачае повiтря, i тепер мене дивуе, чому люди так люблять старi будинки з високими стелями: нiби й багато простору, а закуриш цигарку, то дим iз кiмнати не вивiтриш, вiн залишаеться тут назавжди, облягае стелю i стiни, якi домiшують до тютюнового духу запах старого передавненого пороху.

Можливо, я перебiльшую, може, аж занадто нарiкаю на це помешкання, бо з певного часу менi стало тут зовсiм незатишно, я втратив спокiй i навiть сон. А коли й засинав, то знов i знов бачив скрипучi сосни, якi коливаються у вихорах вiтрiв, тi вiтри здiймали пiщану куряву, яка теж скрипiла на зубах, i згодом я все це побачу увiч, коли розпочну свое недолуге розслiдування й поiду до пана Ярчука, там я побачу й таке, чого не витворить найхимернiший сон, однак не забiгатиму наперед, а почну все спочатку. І хоч тепер менi важко сказати, де в цiй iсторii початок, а де кiнець, пам’ять насамперед вертае до того зимового дня, коли я знов опинився без даху над головою. О, це вже мiцна традицiя, яка тягнеться ще з моiх пiслястудентських лiт: господар квартири спроваджуе тебе на вулицю неодмiнно взимку i в найлютiшi морози. Слава Богу, цього разу хоч не випадало возитися з речами, бо пiсля недавнього розлучення единим моiм скарбом iз хатнього начиння залишилася хiба що сумнозвiсна зубна щiтка. Справедливостi ради скажу, що перепала менi й старенька «Лада», придбана з рук пiсля того, як за несподiвано кругленьку винагороду я скомпiлював для однiеi новостворюваноi партii статут i програму, й тепер це авто стояло, можна сказати, пiд охороною, прикидане снiгом, на внутрiшньому подвiр’i бiля осiдку тiеi ж таки партii. Взимку я на ньому майже не iздив, зате це була непогана схованка для всенького мого майна.

Отож i того грудневого вечора я поскидав торби в машину, а сам пiшечки рушив у напрямку кав’ярнi «Трое поросят». Давненько я там не був, може, тому, що останнiм часом велось менi непогано, обминав ту гамiрну мiсцину, де завжди збиралися невдахи, де постiйно витав дух бiди, i часом менi здавалося, що ii, ту бiду, можна пiдхопити, як нежить. Та коли ставало непереливки, я мимохiть вирушав до «Трьох поросят», бо завжди тут зустрiчав когось iз друзiв або й цiле товариство бодай звiддалiк знайомих менi людей, вiрних завсiдникiв «Трьох поросят». В одному гуртi тут можна було побачити забутого актора, меланхолiйного поета i безнадiйного бродягу, якого щойно випустили з тимчасового ув’язнення, поважного журналiста i п’яного як чiп вантажника. Одне слово, погомонiти було з ким, але того вечора я, крiм усього, мав ще сподiванку напроситися до когось переночувати, перш нiж напитаю нову квартиру.

Саме звiдси, iз «Трьох поросят», усе й починаеться. Сотнi разiв я прокручував подумки кожну розмову, згадував кожне обличчя i не раз ще ходив до тiеi кав’ярнi, аби вiдтворити в пам’ятi найдрiбнiшу абищицю.

Усе починалося так просто й банально (саме у тiй непримiтностi й губилася ниточка Арiадни, за яку я не мiг ухопитися) , так звично усе виглядало, що тiльки згодом я став дошукуватися в кожному словi чи спостереженнi якогось таемного знаку i поволi впадав у мiстику. Бо те, що вiдбулося, не клалося здорового глузду. Я прикликав на допомогу магiв потаемних наук Дебароля i Сен-Мартена (слава Богу, читав iх в оригiналi) , ночами божеволiв разом з абатом Агрiпою над загадкою чисел, у яку намагався прозирнути ще Пiфагор, та згодом усе це облишив, аби до решти не спасти з розуму, i сам викинув диявольську штуку.

Однак повернiмося до «Трьох поросят», де стоiть крута пахощ пiдсмаженоi кави i хмiльний туман, де в тютюновому диму висить сокира i тирлуються люди, сновигають вiд столiв до бару, вiд бару до iнших столiв, перегукуються завсiдники – звичайна собi метушня, в якiй немае за що зачепитися оковi i яка пiсля першого збудження напосiдае на тебе гнiтючою втомою. Кав’ярня влаштована так, що вiдразу всю не окинеш оком, ii зала перегороджена арковими проймами на три частини (звiдси, мабуть, i назва – «Трое поросят») , i я обiйшов усi, шукаючи знайомих, поки нарештi таки помiтив мого любого друга Івана Маловiчка – його велика лиса голова свiтилася у мороцi, як мiсяць-повня, i цей мiсяць цiдив iз чарочки горiлку такими делiкатними ковточками, наче то був риб’ячий жир.

– Сто рокiв тебе не бачив, – сказав Іван Маловiчко. – Ти що, десь служиш?

– Не каркай, – вiдповiв я i подумав, що мiй любий друг Іван таки справдi схожий на велику лису ворону, яка живе триста рокiв, – iнакше як могло вийти, що вiн не бачив мене сто лiт.

– А де ж пропадав? – прискiпався Маловiчко.

– Писав дисертацiю.

– Ти-и-и-и?

– Не собi, не лякайся. І всього лиш кандидатську, – заспокоiв я Івана, щоб вiн не захлинувся риб’ячим жиром. – Так що я частую.

Я пiдiйшов до бару i галантно вклонився своiй щирiй приятельцi Катрусi, для цiлковитоi чемностi хотiв ще пiдморгнути, але не вийшло: зiр поглинала пазуха, де здiймалися двi вершини Арарату, i в тих ве

шинах дихало два пригаслi вулкани.

– Десь далеко iздили? – спитала Катруся.

– Атож, до Америки. На Генеральну Асамблею ООН. Ти не уявляеш, серденько, як пiсля Америки хочеться по-людському напитися. Давай пляшку «Княжого».

– І, звичайно, без закуски! – зневажливо пхикнула Катруся.

Як ласувать то ласувать: на зло Катрусi я взяв аж три коробки чiпсiв, бо при свiтлi Маловiчковоi лисини вже побачив свого давнього приятеля Сергiя Приходька, який помахував менi рукою, як це роблять вождi на трибунах пiд овацii очманiлого натовпу. Авжеж, я мушу мати за честь, що Приходько приеднався до нашого столу, мушу навiть прихопити для нього порожню чарку, а за це вiн доконае мене своiми вiршами.

– Ти що – розв’язав? – весело спитав Приходько.

– На вiдмiну вiд iнших, я нiколи й не зав’язував, – сказав я i цим легенько його вколов, та вiн не образився. Зрештою, Приходько нiколи не приховував, що вже кiлька разiв кодувався, однак це ще дужче розпалювало в ньому апетит до спиртного (знать, така сильна психiка, – хвалився Приходько).

Ми з ним випили до дна, а Іван Маловiчко, як i личить справжньому европейцевi, знов-таки лишень умочив губи i запропонував нам каву.

– Нi, – сказав я, – кава викликае тривогу.

Вiдповiдь Івановi була незрозумiла, але вдовольняла його цiлком. Вiн захоплено дивився, як Приходько точить чiпси, наче великий колорадський жук допався до сушеноi картоплi. Ми випили ще по однiй, i я вже вiдвертiше подивився в той бiк, де за столиком самотиною сидiла дiвчина з коротенькою косичкою, видно, когось чекала, бо й келишок лiкеру, що стояв перед нею, був непочатий, i вона майже не зводила очей з арковоi пройми, яка вела до нашоi зали.

– Подобаеться? – спитав Приходько.

– Може бути.

– Вона тут бувае щовечора. Але – нi з ким.

– Лесбiянка, – сказав Маловiчко. – Або причинна. – І вiдсьорбнув ще пiвкраплi.

– Слухай, може, тобi принести блюдце? Наллеш у нього i будеш сьорбати. – Я запалив сигарету, вiдчуваючи роздратування, чи, може, вже тодi у менi оселялося лихе передчуття. Дрiбними порошинками лiтало воно в цьому хмiльному мороцi й осiдало на мою бiдну голову.

– А скiльки коштуе така робота? – не витримав Маловiчко i спитав про те, що муляло його цiлий вечiр.

– Яка? – придурився я.

– Дисертацiя.

– За кандидатську я беру тисячу, за докторську бiльше, звичайно. – Я випустив кiльце диму, i воно зависло над лисиною Маловiчка.

– Баксiв?

– Нi, гульденiв, – сказав я i випустив ще одне кiльце.

– Все одно мало, – надувся Маловiчко.

– Менi вистачае. – Я знов подивився на ту дiвчину з короткою косичкою i вiдчув собачу печаль безхатнього чоловiка.

– А я оце переробив одному вiршi, то вiн менi… – почав було Приходько й примовк, бо над нами вже стояв наш любий друг Василь Іванович i з його закручених високо вгору вусiв сипались iскри.

Я не певен, що Василь Іванович саме так i звався, можливо, iм’я анекдотичного полководця прилiпилося до нього якраз через отi пришелепкуватi вуса, що стримiли вгору, наче антени, й невiдь-що виловлювали у повiтрi, може, вони навiть уловлювали сигнали бiди, бо тепер, згадуючи його сатанинський регiт, я все бiльше схиляюся до думки, що людина не може отак безпричинно смiятися.

На ньому була якась чудернацька бурячкова куцина (пiд колiр його обличчя), а через плече звисала незмiнна брезентова торбина, у якiй завжди було кiлька пляшок спиртного – пiзньоi пори Василь Іванович збував напоi з нацiнкою. Я щиро зрадiв його з’явi, бо, по-перше, мiг тепер взяти пляшку трохи дешевше, нiж у Катрусi, а по-друге, з’явилася надiя, що саме цей всюдисущий чоловiк щось путне пораiть з ночiвлею.

У мене вже туманiло в очах, та я ще бачив ту жiнку чи дiвчину, яку теж огортав срiблястий серпанок, i коли вона наштовхнулася на мiй погляд, то замiсть вiдвести очi, навпаки, дивилася довго й проникливо, як у тiй грi – хто кого передивиться. Я програв, але це була приемна поразка. І саме тодi поскаржився Василевi Івановичу, що знову не маю даху над головою, шукаю квартиру, а вiн, помiтивши моi позирки на коротку косичку, розхристано запитав: «Квартиру чи ключ?» – i раптом зареготав менi в обличчя, як сатана, а коли я пояснив, що не маю де переночувати, Василь Іванович пообiцяв узяти мене з собою в капезе, найкраще капезе у Киевi, запевняв вiн, бо недалечко вiд вокзалу i поруч метро. Цей нарваний Чапай знов, бризкаючи слиною, зареготав менi в обличчя, i на той сатанинський смiх заозиралися всi вiдвiдувачi «Трьох поросят», я вже пошкодував, що звернувся до нього, а потiм глянув на дiвчину в срiбному серпанку й побачив, що вона незворушна (якщо зараз усi стануть на голови, вона й оком не склiпне), i раптом збагнув, що ця дiвчина дивиться не на мене, – так дивляться у безкраю далечiнь, що сягае далi за обрiй.

Щоб перекинутись словом з Катрусею, я замовив три кави (сам не пив, бо кава справдi викликала у мене гостре вiдчуття тривоги), а потiм спитав, хто ота дiвчина, й зумисне озирнувся на неi, не приховуючи своеi цiкавостi, а Катруся знову зневажливо пхик

ула: вона така дiвчина, як я балерина, до того ж у неi не всi вдома, ревниво сказала Катруся, авжеж, не всi вдома, бо шукае якогось чоловiка, а вам, Андрiю, пора вже спатки, ви перебрали сьогоднi надмiру; та я не жалiвся iй, що не маю де «спатки», лиш печально дивився на двi вершини Арарату i заздрив Ноевому ковчегу, який зачепився за вершечок вiрменськоi гори.

Отакоi! Як тiльки я вiдходжу, наш столик окуповують дедалi ширшим колом, нiби вiн медом намазаний, – присусiдилося ще двое, щоправда, на столi стояла новенька пляшка в росi, видно, принесена недавно знадвору, мабуть, виторгувана у Василя Івановича, бо той знов так реготав, що з вусiв, потрiскуючи, сипались iскри. «Ви знайомi?» – «Авжеж», – я не знав, хто вони, але думав, що ми вже десь бачилися, та де ж – не iнакше як у «Трьох поросятах», зрештою, тут усi коли-небудь бачилися, i ми знову випили за зустрiч, та, я певен, не хмiль заслав менi очi, це було не сп’янiння, а якась дика прострацiя, адже я пам’ятаю iз того вечора багато всiляких дурниць, однак саме пiд ту хвилину, яка вимагала найбiльшоi пильностi, на очi впала мана. Я навiть не помiтив, коли пiшла iз «Трьох поросят» та жiнка, що цiлий вечiр поглинала мiй зiр, а потiм, завваживши це, впав у таку нуду, що на мене повiяло потойбiччям.

Годi! Менi вже нiчого не хотiлося, i пiд сатанинський регiт вусатого мефiстофеля я поплентав до дверей, поволiк свою собачу печаль на собачий холод i коли вийшов надвiр i сапнув морозноi свiжостi, то побачив, що падае снiг. У нiчному повiтрi його не видно було, здавалося, що вiн падае тiльки над лiхтарем, який розпливчасто жовтiв угорi, i, перш нiж зайти в телефонну кабiну, я зупинився пiд тим лiхтарем i пiдставив обличчя снiговi. Й ось тодi, коли я дослухався холодного лоскоту нiчного неба, я почув рипiння снiгу пiд чиiмись кроками, а потiм помiтив чоловiка в жовтому колi вуличного лiхтаря, це був, напевне, один iз тих двох, що пiдсiли до нас наостанок.

– Вiзьми.

Я побачив перед собою його простягнуту руку. Це була красива витончена рука, повернута долонею до неба.

– Вiзьми.

– Що це?

– Вулиця Рогнiдинська, три, квартира тринадцять. Легко запам’ятати. Це зовсiм поруч.

– А ти?

– А я поспiшаю на потяг. Маю тривале вiдрядження.

– Не знаю…

– Облиш. Бери i почувайся як дома. Все буде пречичудово.

Я дивився на його долоню.

На нiй лежав звичайнiсiнький ключ.

2

Я доплуганив до знайомоi вулицi i без зайвих пригод знайшов третiй номер. Старезна п’ятиповерхова будiвля похмуро бовванiла за невеличким сквериком, вiдступивши вiд дороги i решти будинкiв крокiв на тридцять. Колись менi доводилося редагувати довiдник з iсторii Киева, i я знав, що ця вулиця помiняла вже кiлька назв, одну iз них навiть пам’ятав – Бульйонна.

До единого парадного вели височенькi сходи, далi був темний пiд’iзд i старий скрипучий лiфт. Я навмання натиснув на цифру «три», оскiльки вона мене переслiдувала починаючи з «Трьох поросят», i, вийшовши iз сiтчастоi клiтки лiфта, опинився перед височезними двостулчатими дверима. Так i е – № 13.

Я дiстав iз кишенi пальта плескатого ключика, вiн на диво легко повернувся в замку. Було трохи моторошно ступати в темряву чужоi оселi, однак я креснув запальничкою i швидко знайшов вимикач.

Коридор був голий-голiсiнький, окрiм порожньоi вiшалки – геть нiчого, далi двi сумiжнi кiмнати також зяяли пусткою, хоча були дуже просторi, але ця просторiсть ще бiльше пiдкреслювала порожнечу, в якiй зовсiм губився i чималий розкладний диван, i допотопна шафа, i ще якийсь дрiб’язок.

Трохи обжитiшою здавалася кухня, розташована чомусь за обома кiмнатами, тут навiть висiв на стiнi телефон, але i ii, кухню, не назвеш типовою навiть для холостяка спартанця. Знаскока майнула думка, що цю квартиру недавно обiбрано, а мене пiдставили, аби замести слiди, проте я вiдразу ж i вiдкинув таке припущення: у цiй порожнечi був свiй лад – можливо, якийсь неприродний, ще невловимий на перший погляд, але вiн був i пiдказував, що крадiжкою тут не пахне. Скорiше за все, господар помешкання або ж перебрався сюди недавно, або жив, знаючи, що рано чи пiзно йому доведеться звiдси пiти, тому й не обтяжував себе хатньою зайвиною.

І все-таки вже тодi на мене повiяло холодним мороком невiдомостi, хоча метровi стiни будинку не пропускали холоду, тут було тепло, як у вусi.

Я зняв пальто i повiсив на вiшалцi в коридорi. Ну от, уже веселiше, принаймнi не так порожньо. Потiм, як дитина, що боiться ночi, знов позаглядав у всi закутки, вiдчинив ванну, туалет i навiть зазирнув до шафи, в якiй теж не було нiчого. На кухнi я машинально зняв телефонну трубку, однак почув лиш легесенький шум, що його чуеш, приклавши до вуха мушлю. Телефон не працював.

Дякувати Боговi, i трупа нiде не було. Майже не роздягаючись, я лiг на незасланий диван i, вже засинаючи, подумки мовив собi чудернацьке словечко, запозичене у свого благодiйника: «Пречичудово».

До ранку спав як убитий, та, прокинувшись, знову став оглядати помешкання – мене доймало сум’яття. То здавалося,

о ось-ось хтось прийде i спитае, як я тут опинився, то обсiдали ще химернiшi думки, про якi й говорити соромно. Я вiдмiтав усi найтривожнiшi здогади, та все одно не знаходив рiвноваги: той чоловiк навiть не сказав, коли вiн повернеться; «тривале вiдрядження» – це, за теперiшнiми мiрками, може бути i тиждень, i мiсяць, i рiк. Втiм, якби вiд’iжджав так надовго, то, певна рiч, подбав би, щоб здати квартиру за круглу копiйку. Отож я вирiшив не перетягувати сюди своi речi з машини, взяти хiба сумнозвiсну зубну щiтку та ще, може, якiсь папери: вчорашнi посиденьки у «Трьох поросятах» пiдiрвали мiй бюджет, i тепер уся надiя була на «полiтичний портрет» одного депутата, за який менi обiцяно триста «зелених». З цього приводу, напевно, вже розриваеться телефон у квартирi, з якоi мене вчора попросили, ну й нехай.

У моiх нових апартаментах було тихо, як у льоху, – не вiрилося, що цей будинок у самiсiнькому центрi мiста. Так, тут можна попрацювати, i якщо мiй благодiйник затримаеться у вiд’iздi на тиждень-другий, то я встигну залагодити фiнансовi справи i найняти нове житло.

Я вийшов надвiр – свiжий снiг у скверику був такий бiлий, що мимоволi подумалося про чистий аркуш, з якого все починають спочатку. Тiльки тепер я роздивився, що «мiй» будинок мав напiвпiдвальний поверх, де дiяла постiйна виставка акварiумних риб. Сам фасад пiдказував, що будинок зведено десь на межi сторiч, коли мiська архiтектура перейшла до сецесii, вiдступивши од класичних стилiв.

Щоб не курити натщесерце, я випив у забiгайлiвцi на Басейнiй зеленого чаю, потiм для розваги повештався на Бессарабському ринку i рушив до осiдку моеi любоi партii: крiм усього, менi потрiбен був телефон.

Моя кохана «Лада» стояла у снiговiй шапцi зовсiм нещасна, поруч з надутими iномарками вона виглядала сиротиною-попелюшкою, що притулилася зi своiми пiдснiжниками помiж нахабно-потворних перекупок. Я позичив у черговоi баби Надi (тут ii звали панi Надя) вiника, ретельно обмiв машину, потiм пiднявся до штаб-квартири партii, яка розгортала свою дiяльнiсть згiдно iз моею програмою i статутом. Це, звичайно, невеличке перебiльшення, бо тi серйознi документи я, самовпевнений ерудит i полiглот, передер iз «захiдноi демократii» i новоспеченi партiйнi боси пiсяли вiд задоволення. Врештi-решт, програмнi документи були потрiбнi iм не стiльки для дii, як для мiн’юсту, тобто для реестрацii партii напередоднi виборiв, та все одно цi високi полiтики шизiли вiд того, як бездоганно написано iхню програму, – чого вартий хоча б ось такий постулат: «Ми змагаемо до того, аби конституцiйно закрiпити право на приватну власнiсть громадян, яка е священною i недоторканною». І хоча в нормальних краiнах це було зрозумiло й козi, партiйнi боси виклали штуку фактично за казку про солом’яного бичка, ще й дозволили менi тримати на подвiр’i iхнього офiсу всю свою приватну власнiсть, яка, треба сподiватися, також е священною i недоторканною. Вони навiть сватали мене до себе на службу, але я, як земляк славетного Григорiя Савича, казав, що свiт мене ловить, та не спiймае, хоч насправдi той свiт постiйно хапав мене за шкiрки, як паршивого кота, й особливо боляче ухопив, коли я з намови тих-таки високих полiтикiв зв’язався з одною небезпечною аферою, яку згодом назвав «Операцiя “ватянi штани”». Погодився я на ту цiкавенну пригоду не за грошi, вона iмпонувала не тiльки моiм авантюрним уподобанням, а, так би мовити, й громадянським, – це коли вiдомий татарин Рафат органiзував моiм партiйцям коридор у заблоковану Чечню i треба було перевезти тим коридором чималу суму валюти. Вибiр упав на мене не стiльки через уроджену смаглявiсть i гарнi очi, як завдяки знов-таки моему ненаситному полiглотству i давньому iнтересу до кавказьких народiв. Валюту вирiшили зашити у ватянi штани, а зодягти iх на себе мусив, певна рiч, я. Однак не було ще нi грошей (принаймнi у мене), анi штанiв, а я прийшов до тями в калюжi кровi, облитий спиртом (той спирт менi, непритомному, навiщось заливали до рота). Це сталося ще на давнiшiй моiй квартирi, з якоi теж мусив пiти, адже нападники розтрощили на друзки дверi, – кому потрiбен такий квартирант? – вони, як потiм я зрозумiв, менше за все боялись мiлiцii i чинили розбiйний напад вiдкрито i навiть демонстративно. Найдужче ж мене вразило те, що «швидка», яку я викликав з останнiх сил, завезла мене – закривавленого, зi струсом мозку – не до лiкарнi, а до витверезника, i вже зовсiм доконав гевал-санiтар, який, витягуючи ветеринарним шприцом кров iз моеi вени для псевдоекспертизи (ось для чого вони облили мене спиртом, iмiтуючи п’яну бiйку) , так от, саме витягуючи брудним шприцом кров, вiн наспiвував… Шевченковi «Думи».

Пiсля невдалоi операцii «ватянi штани» у мене часом i досi, особливо пiсля рiзкого руху, паморочиться в головi, однак я не тому вiдмовився пiти на службу до партii, а через те, що не хотiв зв’язувати собi руки, адже останнiм часом приноровився до «ринкових умов» i мiг заробити копiйчину на порожньому мiсцi, хоч би й так, як от iз програмою цiеi партii, яка поз

чае менi навiть вiника обмiтати снiг iз машини. Я подякував бабi (панi) Надi за того вiника i пiднявся в секретарiат до свого щирого приятеля Ігоря Сердюка – високi полiтики цiлiсiнький день протирали штани в парламентi i тiльки вечорами заглядали до офiсу партii, а Ігор Сердюк на попереднiх виборах пролетiв, як фанера над Парижем, то мусив гибiти бiля телефонiв денно i нощно, у свята i вихiднi, адже навiть того недiльного ранку я застав його, бiдолаху, згорбленого за партiйним столом, такого згорбленого i замученого, що, здавалося, вiн сам-один тримае на своiх вутлих плечах усю розбудову держави, високi партiйнi боси ще додивляються солодкi сни, бачачи себе у президентських крiслах, а вiн, сiрома, мусить оце тягти всю державу на своему горбi, i ще ж невiдомо, як там воно буде на нових виборах. Втiм, у промiжках мiж титанiчною працею Ігор якось викроював часину на аудiенцii з Бахусом i тому й зараз затято жував м’ятну гумку.

– Є цi-авий комп-омат, – жував слова мiй любий друг Ігорко, якого я вже добре розумiв: це означало, що на когось знайдено «цiкавий компромат», тож менi залишаеться приробити йому ноги, тобто написати статейку, а високi полiтики розрахуються i з газетою, i зi мною.

– Бензин чи спирт? – спитав я.

– Нахта.

Отже, я майже вгадав. Нафта – це той же бензин.

– Нi, дякую, – сказав я.

Менi зовсiм не хотiлося до травматологiчного витверезника.

– Ще трохи поживу, – сказав я.

– Хе-ово, – сказав Ігорко. – Мо-е, подумаеш?

– Не можу, шукаю хату.

– А нахи-а ж ти вiдмовився йти до нас? Ми б тобi найняли службову ква-ти-у.

– Менi достатньо вашого телефону. Дозволь?

Мiй любий друг Ігорко пiдсунув до мене апарат, а сам делiкатно почовгав з кiмнати, i, дивлячись йому вслiд, дивлячись на його низько опущенi плечi, я щиро вiрив, що вiн, бiдолаха, несе на собi розбудову держави навiть тодi, коли йде перекинути гальбу пива, – чого ж не пiти, якщо його любий друг Андрiй Крайнiй трошки посидить бiля телефону.

Я подзвонив у редакцiю, запевнив, що «полiтичний портрет» депутата на тижнi буде готовий (там справдi хвилювалися з цього приводу, адже декому належав бiльший гонорар, нiж менi), а потiм став обдзвонювати весь Киiв у найпильнiшiй справi: самотнiй чоловiк, безпартiйний, iнтелiгентний, високоосвiчений, вiльно володiе французькою i грабаром[3 - Давньовiрменська мертва мова. (Прим. ред.)], фарсi i гуджаратi, вiк Ісуса Христа, зрiст 182 сантиметри, був одружений всього лиш один раз, кажуть, що симпатичний, – ось такий славний чоловiк за помiрну цiну найме однокiмнатну квартиру на тривалий термiн.

Тодi я ще не знав, що веду даремнi розмови, марно товчу воду у ступi, бо квартира менi бiльше не знадобиться.

3

Симпатичний чоловiк з невеличким шрамом на вилицi, вiку Ісуса Христа, упевнено перетнув залу кав’ярнi i пiдiйшов до столика, за яким сидiла молодша вiд нього рокiв на п’ять жiнка. Вона вдивлялася у денце чашки, наче сама собi ворожила на кавовiй гущi, i чоловiк спитав з генiальною простотою:

– Шампанського вип’емо?

Вона звела на нього терновi очi – не чорнi, як спiваеться в пiснi, а кольору ще не достиглого терну iз синiми i зеленими переливами. У неi були зовсiм бiлi губи, наведенi бiлою помадою, i бiлi перламутровi тiнi аж до тонесеньких брiв – так досягаеться разючий ефект очей.

– Вип’емо, – так само просто сказала вона.

Я взяв шампанське i пiд ревнивим поглядом Катрусi налив два келихи.

– Ох, як усiм цiкаво, – сказала моя чарiвна вiзавi.

– Головне… – гiркаво-солодкий запах французьких парфумiв завжди мене хвилював, – bien faire et laisser dire[4 - Робити добре i не зважати на те, що говорять (франц.).].

– Bien ou rien[5 - Добре або нiяк (франц.).], – сказала вона.

– О, Боже, хоч негайно у лiжко.

– Ви не схожий на сексуального манiяка. Інакше я не погодилася б з вами пити шампанське.

– Бачте…

– Оксана. Можете називати мене Саною.

– Бачте, Сано, цих навiженцiв розпiзнають, коли вже запiзно.

– На жаль, так, – сказала вона. – Але це не про мене.

– Ви добрий психолог?

– Нi, поганенький сексопатолог.

У мене шампанське ледь не пiшло носом.

– Ви здивованi? – спитала вона.

– Я думав, це чоловiча професiя.

– Чоловiки якраз мало у цьому тямлять.

Чесно кажучи, я трохи розгубився. Наскочив чорт на вiдьму i не з того краю почав. Але й вiдступати було не з руки.

– Тепер менi зрозумiло, чому ви так легко погодилися зi мною випити.

– Чому?

– Професiйна цiкавiсть. Адже з красивою жiнкою не так легко познайомитись.

– Не вгадали. Просто я бачу, що у вас е на те серйозна причина. Тому ви й пiдiйшли без комплексiв. Хiба нi?

– Ваша взяла, – сказав я. – Причина справдi серйозна. Того вечора, коли я вперше вас побачив, ми сидiли втрьох он за тим столом, пам’ятаете?

Вона запалила сигарету i з цiкавiстю дивилася на мене. Цiвочка диму соталася з-помiж ii загострених пальцiв, якi ледь помiтно тремтiли.

– Потiм, десь уже пiд кiнець, до нас приедналося ще двое. Ви iх не пригадуете?

– Нi. Я запам’ятала тiльк

вас. І то en qros[6 - У загальних рисах (франц.).].

– Я розумiю, що це не був coup de foudre[7 - Удар грому, що в переносному сенсi означае кохання з першого погляду (франц.).], – сказав я, дивлячись iй глибоко в очi. – Але менi приемно, якщо це так. І все-таки дуже хотiлося б, Сано, аби ви згадали тих хлопцiв. Ну, може, одяг, якась дрiбничка… жест, годинник на руцi.

– Ви що – з мiлiцii? Нiколи не повiрю, – сказала вона.

– Я не знаю, який ви сексопатолог, але психолог справдi непоганий. Я не з мiлiцii, Сано.

– Щось сталося?

– Поки що не знаю. Але цiлком можливо.

– Ще пам’ятаю того… на Чапаева схожий. І потiм… якщо тi двое прийшли пiд кiнець, то, напевно, мене вже не було.

– І це можливо. Рiч у тiм, Сано, що тут е i ваша вина.

– Моя?

– Так. Коли ви пiшли, я вже не бачив, що дiялося навколо. Я просто ослiп.

– Не перебiльшуйте.

– Це правда.

– Якщо це правда, – сказала вона, – то я спокутую свiй грiх. Що я повинна зробити?

Я змiряв ii очима, нiби прикидаючи, що вона може зробити.

– Не тепер, – сказала вона.

– Що не тепер?

– Те, про що ви подумали. І щоб спокутувати грiх, треба знати мiру своеi вини. Що, власне, сталося?

– Щез один чоловiк, – сказав я.

Вона вся стислася i ледве не розхлюпала вино зi свого келиха.

Я знав, що Сана теж шукае якогось чоловiка, i знав, що йдеться тут про рiзних людей. Їi реакцiя на моi слова була природною.

– Як… щез? – спитала вона.

– Так, як це трапляеться завжди: був чоловiк – i нема.

Що я ще мiг сказати? Хiба те, що трапилося зовсiм не так, як завжди, навпаки, сталося щось дике й химерне, що можна було пояснювати лише кволими здогадами та припущеннями. Адже той чоловiк, який дав менi ключ вiд квартири, не з’явився нi через тиждень, нi через мiсяць. Ось уже лютий минув, а вiд нього нi звiстки, нi звуку, нiякого знаку немае вiд нього, i цю невiдомiсть – кажи не кажи – нiкому збоку не осягнути, цю ваготу несе на собi тiльки той, хто кожною клiтиною тiла чуе порожнечу чужого житла, таку нiму порожнечу, хоч криком кричи: нема! Легше було б, аби знав чоловiка, тодi ще можна щось мiркувати i з кимось радитись, а то ж геть безглузде становище: я не знав навiть його iменi, не спитав тодi, бо й незручно було, адже виходило так, що ми вже знайомi, не даватиме ж тобi ключ вiд своеi оселi перший-лiпший зустрiчний, та тепер я не мiг згадати його бодай en qros, як каже моя загадкова вiзавi.

Ось чому я знов зачастив до «Трьох поросят», маючи надiю що-небудь дiзнатися про того чоловiка, та ще бiльшою несподiванкою стало для мене те, що й Іван Маловiчко, i Сергiй Приходько, i Василь Іванович не могли до пуття згадати, хто тодi з нами був, вони взагалi довго не могли допетрати, що я вiд них хочу, шукаючи торiшнього снiгу. Тобто вони туманно пам’ятали, що було товариство чимале (видно, коли я пiшов, вони ще довго сидiли), був, здаеться, Петро Чоломбитько, художник, авжеж, ми ще говорили, що можна заночувати в майстернi, був, начебто, Степан Макiвка, отой з фiлармонii, потiм пiдiйшов Бен, ну ти ж Бена, напевно, знаеш… Ще б менi Бена не знати. Я познайомився з ним випадково п’ятнадцять рокiв тому, коли був ще студентом, тодi ми в ресторанi «Метро» завелися через якусь фiфочку, i я хотiв начистити писка цьому здорованевi, я тодi так упився, що розмовляв мертвою латиною, а вiн, цей бугай, раптом позадкував передi мною i давай миритися: чого ти, мовляв, гарячкуеш, ну наб’еш мене, розквасиш пику, а що далi? – чи не лiпше нам взяти пляшчину й поiхати до мене, адже ресторан уже зачиняеться, а ми посидимо ще по-людському й станемо друзями. Я так отетерiв вiд його щиростi, що за хвилину ми вже мчали в таксi на Святошин, а коли зайшли в його квартиру, то менi вiдiбрало й мертву латину, i рiдну. Всенька стiна була завiшана спортовими медалями, бо той, кому я так поривався начистити писка, виявився чемпiоном Європи з боксу Вiталiем Бендаловським.

Отож я добре знав i Бена, i художника Чоломбитька, i баянiста Макiвку, але вся бiда в тiм, що нiхто не мiг пригадати чоловiка, який дав менi ключ. По-перше, я пiзно кинувся його шукати, бо гадав, що вiн ось-ось таки з’явиться, i той вечiр у всiх майже звiтрився з пам’ятi (адже знаменним вiн був тiльки для мене). А по-друге, ми були сам на сам, коли я взяв отой ключ. Квартира № 13 на колишнiй Бульйоннiй також нiкому нi про що не нагадувала.

Нiчого путнього не могла пiдказати й Катруся, хоч знала усiх завсiдникiв, але ж «побiйся Бога, хiба я стежу, хто там до кого пiдходить?». Та все-таки це вона наштовхнула мене на думку пiдiйти до Сани («Може, ви шукаете одного й того самого чоловiка?»), i ось ми сидимо, п’емо шампанське, i я вiдчуваю, як дедалi тiснiше сплiтаються нашi погляди, як хмелiю я не вiд шампанського, а вiд парфумiв, що всотали у себе i запах ii тiла.

Це схоже на якийсь дуже солодкий експеримент, що вона проводить зi мною вiдповiдно до свого професiйного досвiду. Я стаю покiрним телятком i навiть погоджуюся випити кави, бо вона поворожить менi на гущi, – все одно почуття тривоги пер

слiдуе мене вже давно. Вона вдивляеться в денце чашечки i каже, що надi мною висить фатальний Сатурн, що я народився пiд цiею планетою, а в таких людей невеселi проблеми i навiть iдеi скорботнi. Вони, цi люди, усiх пiдозрюють, у тому числi й себе. Цим людям треба жити, каже вона, на природi, на вогких берегах озер. А якщо конкретнiше, то менi випадае циганський варiант, тобто випадае дорога, i Сана бачить на цiй дорозi небезпечну жiнку.

– А я спатиму з нею? – Я вже прикидаюся ii гiперсексуальним пацiентом, бо згоден бути сатиром i манiяком, аби лиш лiкувала мене вона.

– Це залежить вiд вас. А чому ви про це запитуете?

– Бо якщо це так, то я хотiв би, щоб тiею жiнкою була ти, – переходжу на «ти», адже я пацiент-навiженець.

Терен в ii очах темнiе i стае таким, як у пiснi.

– Звiльнися, – так само фамiльярно каже вона своему пацiентовi. – Розкажи, що тебе непокоiть, i тобi стане легше.

І я розповiдаю iй усе: i про ключ, i про квартиру, i про те, що ось уже минула зима, а вiд того чоловiка нi слуху нi духу. Я живу серед тiней на темному роздорiжжi i не можу звiдти нiкуди пiти. Я просто вдивляюся в темряву, яка лякае мене, але не можу врятуватися втечею.

Вона не втiшае мене, не каже, що моя тривога даремна, як це роблять лiкарi-психiатри. Вона каже:

– Щось трапилося. Не знаю тiльки, чи до того, як тобi дали ключ, чи пiсля, але щось трапилося.

– Так. І я постiйно чую це «щось». Воно не полишае мене нi на хвилину.

Я роблюся зовсiм сентиментальним iз Саною, хоч розумiю, що вродливi жiнки цього не люблять. Але я стаю патологiчно сентиментальним i кажу iй таке, у чому не зiзнаюся нiкому.

– Сано, – кажу я. – У мене часто паморочиться в головi. Пiсля однiеi бiйки я дiстав струс мозку, й iнодi находить таке запаморочення, що я ледве стою на ногах.

– Скiльки це тривае?

– Потiм воно минулося. І ось тепер знов… Я не можу вранцi схопитися з лiжка.

– Не треба рiзко схоплюватися з лiжка, – каже вона. – Цього не варто робити навiть тодi, коли у тебе все гаразд.

Я глибоко увiйшов у роль ii навiженого пацiента: побачив себе iз нею в тому лiжку, побачив великi терновi очi, що розширюються вiд ляку, i вiдчув судому в ii тендiтному тiлi. Але я ii не душив, не завдавав найменшого болю, а тiльки жадiбно злизував бiлу помаду iз бiлих губiв, i солодка судома передавалася вже менi.

– Ти можеш це вилiкувати? – спитав я.

– Тобi треба приймати ноотропiл. – Вона вдала, що не розумiе мене. – А вилiкувати… нi. Якщо мова про оте «щось», то позбутися його ти можеш лише самотужки.

– Сано…

– Менi пора йти. Дякую за шампанське – це було найхмiльнiше вино з усiх, якi менi доводилося пити.

– Сано…

Вона пiдвелася. Вона залишала нещасного манiяка на кульмiнацiйному моментi, переходячи межi жорстокостi i лiкарського етикету.

– Не йди, – попросив я.

Вона ступила крок, потiм пристояла i раптом сказала:

– Ми часто шукаемо не тих i не там. Au revoir[8 - До побачення (франц.).].

І грацiйно пiшла до виходу, знаючи, що я не зводжу очей з ii нiг, – можна було збожеволiти, як iй пасував високий каблучок.

Останнi Санинi слова ще довго вiдлунювали у менi, навiть не так слова, як сам голос – чистий мiсячний голос, та раптом я скинувся вiд блискавичноi думки: «А й справдi, хiба ти певен, що той, хто дав тобi ключ, сидiв з тобою за одним столом?»

Менi аж моторошно стало. Я викурив ще сигарету i теж залишив «Трьох поросят».

4

Але тепер я приходив сюди майже щовечора. Приходив, як злочинець, котрого тягне на мiсце злочину, чи, може, як манiяк, що вистежуе жертву. Менi тяжко працювалося у тiй, невiдомо чиiй, оселi, менi там не сидiлося, адже це вже нагадувало полон, якийсь неймовiрний полон, коли над тобою нiхто не чинив свавiлля, навпаки, тобi зробили добро, та, бач, примкнули тим ключиком у лабiринтi постiйних тривог. Саме тому, що нiхто силомiць не кидав мене до цiеi в’язницi НЕСПОКОЮ, я не мiг звiдси пiти допоти, поки не знайду чоловiка, що з доброго намiру (я вiрив у це) дав менi ключ, а потiм, напевно, потрапив у бiду i так ненароком завдав менi гризоти. Я житиму в цьому полонi, поки все не з’ясуеться, iнакше нiколи не знайду собi спокою.

Так само, як до тiеi квартири, я був прикутий до «Трьох поросят», у яких шукав слiду мого благодiйника, адже вiн мусив лишитися там, його слiд, мусила лишитися якщо не арiаднина нитка, то бодай якась павутина, за яку я рано чи пiзно зможу вхопитися. І я йшов до «Трьох поросят», де так само, як i в порожнечi «моеi» квартири, витав дух бiди, та менi вже не треба було уникати його, того духу, не треба було боятися, що бiду можна пiдхопити, як нежить, адже iнфiкованому будь-якою хворобою вже не варто остерiгатися ii мiкробiв. До того ж тут, у «Трьох поросятах», iнодi можна було зустрiти чудового лiкаря-психiатра, хоч усiм вiдомо, що це той рiдкiсний тип лiкарiв, котрi найдужче пiддаються хворобам своiх пацiентiв. Бо вони, тi хвороби, не мають своiх мiкробiв, нiхто не знае тих потаемних шляхiв, якими вони проникають до своеi жертви. Не вiдае ць

го i Сана; либонь, лише надмiрнiстю андрогенiв[9 - Чоловiчi статевi гормони (мед.).] вона може пояснити, чому я, зустрiвшись iз нею вдруге, знову сказав, що хочу спати з тiею небезпечною жiнкою, котра стане менi на дорозi.

– Я хочу, Сано, щоб нею була ти, – сказав я, адже спiлкування iз лiкарем вимагало винятковоi щиростi.

– Менi приемно, що ти так хочеш, – мовила Сана. – Але тепер я боюся просити того, що хочу я.

Ми знову надовго примовкли, я обережно голубив ii слова у собi, переставляв iх мiсцями, пiдворушував, мов жарок у багаттi.

– Не бiйся, – попросив я.

– Я хочу… Я хочу подивитися на ту квартиру.

– Нема проблем.

– Ти не зрозумiв мене. Я хочу зараз, – сказала Сана.

Ми вийшли надвiр i рушили в бiк Рогнiдинськоi. Ще стояли тi днi, якi березень позичив у лютого, – на вечiр брали морози. Сана мерзлякувато повела плечима i взяла мене пiд руку, ii коротенька лисяча шубка тепер зiгрiвала нас обох, та замiсть того, щоб хвилюватися цiею близькiстю, я вiдчув iншу тривогу. А коли ми завернули у скверик, то уповiльнив крок: раптом здалося, що це вона веде мене до цього будинку. У лiфтi я навiть витримав паузу – чи не натисне Сана кнопку третього поверху? Але нi, вона була з тих жiнок, якi не лiзуть поперед батька в пекло.

Я дiстав ключ i, перш нiж стромити його в замкову щiлину, багатозначно подивився на Сану. Вона була незворушна. У коридорi зняв iз неi лисицю i повiсив на вiшалку, як свiй мисливський трофей.

– Тут так тепло, – сказала вона.

Порипуючи старим дубовим паркетом, ми перетнули одну кiмнату, другу, потiм зайшли на кухню. Сана здригнулася, коли раптово загримiв холодильник.

– Не так уже й порожньо, – сказала вона i позирнула на стiнку, де висiв телефон. – О…

– Вiн не працюе. І, схоже, давно. Якби телефон працював, то все було б набагато простiше.

– Що ти маеш на увазi?

– Хтось би давно подзвонив. Якщо не вiн сам, то хтось iз його знайомих, i можна було б дещо спитати.

– Логiчно, – сказала Сана. – А щоб подзвонити на АТС, ти не знаеш номера цього телефону.

– Менi здаеться, що вiн просто давно не оплачувався, через те його вiдiмкнули. Номер можна дiзнатися за адресою.

– То в чому ж рiч? – звела вона своi безтямно тонкi брови.

– Рiч у тому, що господар не просив мене стромляти носа нi в його телефон, нi в розетку. І потiм я взагалi не знаю, чи це його власна квартира, чи наймана.

– Але ж людину спiткала бiда. Як вона може про щось тебе попросити?

– Бiда? Хтозна… До того ж цiлком можливо, що офiцiйнi розшуки тiльки нашкодять чоловiковi. Може, вiн од когось переховуеться. Може, йому так зручно, щоб тут хтось жив, а вiн тим часом…

– Сумнiваюся, – сказала Сана. – Це тобi зручна така версiя. Зручна доти, доки тебе не турбують.

– Твоя правда. Але приблизна. Чогось вип’емо?

– Тiльки не шампанського. А то я можу втратити самовладання.

Я вiдкоркував пляшку бiлого мартiнi, i ми примостилися на диванi, який нагадував напiврозгорнуту книжку. Столика тут не було, ми тримали склянки в руках, i вони застерiгали нас вiд необачних рухiв.

– Є ще поштова скринька, – сказала Сана. – Ти зазираеш у неi?

– Нiчого, окрiм газети «РІО» та запрошень поремонтувати телевiзор. Але ж сама бачиш: тут телевiзора нема.

– Можу тобi подарувати, – без тiнi усмiшки сказала Сана. – Я казково багата людина.

– Дякую, я не страждаю без телевiзора. А тобi перепала спадщина?

– Нi… Хоча можна сказати й так. Менi перепала спадщина.

Вона зробила довгий ковток i стала вслухатися у смак вина. Я зрозумiв, що зачепив Сану за живе. Але менi дуже хотiлося дiзнатися про одну рiч, i я знову злегенька натис на ii вразливе мiсце.

– Ти розкажеш менi? – спитав я.

– Про що?

– Про те, кого ти шукаеш. – Це ще був не садизм, але вже легка форма алголагнii[10 - Сексуальне задоволення вiд болю, завданого партнером (мед.).].

– «Шукаю» – трохи не те слово. Цiлком можливо, що шукають мене, а я тiльки випереджаю подii. – Вона поставила склянку на пiдлогу i взяла сигарету. Бiла помада не лишала слiдiв нi на склянцi, нi на фiльтрi. – Ти дуже хочеш знати?

– Я хочу знати про тебе все. Якщо ти та небезпечна жiнка, то не маеш права вiд мене нiчого приховувати.

– Bien[11 - Добре (франц.).], – сказала вона i, нiби приймаючи мою гру, також стала натискати на моi больовi мiсця. – Небезпечна жiнка – це не тривiальний вислiв iз ворожбитського лексикону. Одного разу я закохалася. – Вона стромила менi першу терапевтичну голку. – Навiть не знаю, як вiн затесався до «Трьох поросят», але ми зустрiлися саме там. Випадково, звичайно. Пiзнiше ми туди не заходили, вiн водив мене по розкiшних нiчних клубах, по казино i дуже тiшився, коли ми програвали тисячу-другу, адже натомiсть, казав вiн, нам таланить у коханнi. Щоправда, зустрiчалися ми рiдко. – Сана не пiдводила на мене очей i своi голочки стромляла, можна сказати, наослiп. – Вiн десь надовго зникав i нiколи не розповiдав менi про свою роботу. Так, тривалi вiдрядження, казав вiн. А одного разу запропонував – нi, вiн вимагав, щоб я

покинула свою роботу i сидiла вдома, чекаючи його дзвiнкiв i повернень. За це я тобi платитиму щомiсяця стiльки, що ти не заробиш за рiк, казав вiн, та якщо я подзвоню тобi здалеку, особливо вночi, i не застану вдома, тодi… я не знаю, що з тобою зроблю. Хтозна, чим би закiнчилися його домагання, та все повернулось iнакше. Одного разу вiн подзвонив i сказав, що вже в Киевi, треба негайно зустрiтися i щоб я хапала таксi i iхала не до «Чикаго», не до «Фламiнго», а до «Трьох поросят», так-так, саме туди, де ми вперше зустрiлися. Дорога кожна секунда. Я так i зробила, але в «Трьох поросятах» його не було. Я собi щось там замовила, сiла i стала чекати. Думала, вiн ось-ось з’явиться i скаже: вибач, я був такий дурень… Чи, може, щось iнше, не знаю, але було гостре передчуття якоiсь змiни… Гостре передчуття.

Сана пiднесла склянку до бiлих губiв. Їi рука злегенька тремтiла. А я вже зовсiм не чув болю – був спокiйний i холодний, як крига. Тiеi хвилини менi, як нiколи, iшло на душу це холодне бiле вино. І те, що вiдбувалося далi, я намагався сприймати (i це менi вдавалося), нiби далеку чужу iсторiю, яка вiдбулася не з нею, а з кимось iншим.

Вiн таки прийшов до «Трьох поросят», прийшов i вимучено iй усмiхнувся, але усмiшка та була страшною на блiдому як смерть обличчi; вiн сiв навпроти, та сумку, з якою прийшов, – звичайнiсiньку спортивну сумку – ногою пiдсунув до Сани i попросив заховати в надiйному мiсцi, бо вiн поспiшае, вiн так поспiшае, що навiть не в змозi ii поцiлувати, хоча невiдомо, коли вони знов побачаться. Вiн попросив за ним не виходити i поволi рушив до дверей, та видно було, що заледве стримуе крок.

Ту спортивну сумку Сана вiдкрила вдома, i iй стало млосно. Там було стiльки доларiв, що вона боялася iх лiчити. Того ж вечора «ТСН» передала, що на Прорiзнiй з вогнепальноi зброi убито бiзнесмена. Як завжди, нiяких подробиць в iнтересах слiдства.

– У мене вiдразу тенькнуло серце, – сказала вона. – І не тому, що вiд «Трьох поросят» до Прорiзноi палицею кинути. І не через грошi. Я просто згадала, як вiн виходив… Згадала його ходу… Спину… Я вже тодi вiдчувала, що бачу його востанне. Слiдом за ним ступала смерть.

Сана притихла, очi ii потемнiли, бо, мабуть, знов побачила, як iшов од неi той чоловiк i як у його слiди ступала костомаха.

Важка тиша щiльно облягла порожнечу кiмнати. Вона була як гранiт, ця тиша. Раптовий гуркiт старезного лiфта розбився об неi, як скло.

– Може, ти собi навiяла? – сказав я. – Може, вiн потрапив за грати?

Вона глянула на мене, як на дитину.

– Про що ти кажеш? Такi люди й за гратами п’ють мартiнi i розмовляють по стiльниковому телефону. Але… як це кажуть кримiналiсти… Немае тiла – немае смертi. У всякому разi для мене.

– Ти дуже довiрлива, Сано.

– Занадто. Бо я хочу, аби ти знав, у чому моя небезпечнiсть. Та якщо тобi це неприемно, вважай, що я все вигадала.

– Коли я кажу про довiрливiсть, то маю на увазi…

– Кримiнальнi грошi? Я заробила iх у найчеснiший спосiб. Бо пiсля того, як усе це сталося, справдi не порушувала угоди. Я бiльше року майже не виходила з дому. А щодо… пояса вiрностi, то не зняла його й досi. Ти не уявляеш, як вiн мене тисне.

Якраз це я уявляв непогано. Як i ту скляну стiну, що виросла помiж нами.

– Якби вiн з’явився, я б звiльнилася i вiд пояса, i вiд грошей. Але вiриться мало… Ранiше я ще всяке думала. Може, й справдi навiяла? Та не було в кого навiть спитати. Я раптом зрозумiла, що зовсiм нiчого не знаю про цю людину. Нiчогiсiнько. Такий, бач, свiт настав: живемо з людьми i не знаемо, хто вони. Спимо з ними, оселяемося в iхнiх квартирах, – кинула вона камiнець у мiй город, – а потiм… Хiба це нормально?

Що я мiг вiдповiсти? Хiба те, що бажання спати з такою жiнкою, як вона, – це абсолютно нормально. Та цього разу я змовчав – не мое тут мололося.

– Немае тiла – немае смертi, – повторила вона. – Часом ввижаеться, що мене шукають, що ось i зараз подзвонять у цi дверi… у дверi невiдомо чиеi квартири.

– Сано, облиш. У мене i так повна голова химер. Знаеш, про що я думав, коли ми сюди йшли?

– Знаю. Про те, що я тут уже була, що довкола тебе затiяно якусь змову. Але все набагато простiше. Зараз ти ляжеш спати, а взавтра дiзнаешся, хто е власником цiеi квартири. Це ж не так складно, хiба нi?

Вона вийшла в коридор i зняла з вiшалки мiй трофей, дозволивши мисливцевi-невдасi тiльки його потримати.

– Я сама спiймаю таксi, – сказала вона.

– Сано…

– Не сумуй. Можливо, менi ще тяжче. Адже тодi, коли я вперше тебе побачила… – Вона примовкла на мить i раптом сказала: – То таки був coup de foudre.

Загримiв лiфт, i той гуркiт розбився об гранiтну тишу, як скло.

5

Ідучи до партiйного осiдку, який тепер став менi пунктом телефонних переговорiв, я думав про акварiумних риб, що жили у пiдвальному примiщеннi «мого» будинку: чи вони чують весну? Саксофонiст, котрий грав у пiдземному переходi над порожнiм капелюхом, чув ii безпомильно, i я кинув йому на почин «святого Володимира»[12 - Зображення на однiй гривнi. (

рим. ред.)] – кинув у капелюх червоне сонечко (адже так називали князя), аби воно свiтило у похмурому пiдземеллi i нагадувало про весну. Зi стрiх ще не капле, та козаченьковi уже пахне мандрiвочка, отому козаченьковi, що йому випадае дорога, i я закохано обмiтаю снiг зi своеi попелюшки, адже цiлком можливо, що менi доведеться мандрувати з нею в парi. Дякую, панi Надю, за вiник, як там наш пан Ігорко – на мiсцi? – авжеж, розбудовуе державу i нiяк, бiдолаха, не розбудуе, думаю я собi, бо одному все-таки важко, один у полi не воiн, вiн, цей бравий вояка Ігорко Сердюк, увесь обклався газетами – це ж скiльки людей iх пишуть, а вiн, сiрома, мусить читати iх сам-один, мусить, бiдолаха, вишукувати, що там пишуть про його партiю, та саме завдяки газетам вiн, мабуть, i згадав те, що мав менi переказати.

– Слухай, ста-ий, – жував вiн слова разом iз м’ятною жуйкою, – тебе давно шукае кiт.

– Який кiт? – витрiщив я очi на Ігорка. – Менi ще цього бракувало.

– Та не кiт, а… – вiн витяг iз рота жуйку, – Крiт. З «Вiдомостей». І дзвонив Сокирко, головний редактор «ВеВе».

Я на хвильку замислився, куди менi спершу передзвонити, i вирiшив, що кiт хай ще половить мишей, а дзвiнком до Сокирка я, мисливець-невдаха, можу вбити вiдразу двох зайцiв. Уже при самiй згадцi про любого друга Сокирка, з яким ми з’iли пуд солi разом iз пивом i раками ще в комсомольських газетах, менi ставало весело, та й хто б це мiг стримати усмiшку, дивлячись на Сокирка, тобто на його довгобразу кобилячу голову, позичену у Фернанделя. Тепер мiй любий друг i колишнiй комсомолець Фернандель виявився великим цабе, бо секретарка довго допитувалася, хто i в якiй справi турбуе, i я хотiв було сказати англiйською, що дзвонять iз Голiвуду, хочуть запросити симпатягу Фернанделя на роль Червоноi Шапочки, але, потерпаючи, що Сокиркова секретарка не такий полiглот, як я, сказав, що турбуе генеральний прокурор у справi майбутнього пiдпалу редакцii. У слухавцi вiдразу заграла музика, а вiдтак почувся знайомий голос:

– Сокирко слухае.

– Справдi? – здивувався я. – А менi здалося, що Сокирко давно став неслухняним хлопцем, тому й довелося покликатися на правоохороннi органи.

– Ти влучив у десятку, – не образився вiн. – Саме про це я й хотiв з тобою поговорити.

– Про що-о-о?

– Про вбивство, – сказав Сокирко.

– Убивство? – Менi зробилось недобре.

– Це гиба, – буркнув Ігорко, який очима стримiв у газетi, а вухами в нашiй розмовi.

Вiд цiкавостi вiн навiть перестав жувати.

– Справа серйозна. Ти сам приiдеш чи прислати машину? – Сокирко зробив широкий жест: знай наших.

– Краще пришли, бо мою прикидало снiгом.

– Добре, кажи, де тебе забрати.

– В ЦеКа. – Я намагався жартувати, але вiдчував, як вiд хвилювання гiркне в ротi. – Маю до тебе зустрiчне прохання. Щоб я не свiтився по всяких жеках, дiзнайся, будь ласка, хто е власником ось такоi квартири. – Я двiчi повторив адресу. – Тiльки прошу тебе, без шуму.

– Не вчи iсти печеного. Через двадцять хвилин виходь на вулицю. І не зв’язуйся з тими партiями, бо не вiдмиешся. Скоро вибори. – Вiн поклав трубку.

Та найцiкавiше те, що Ігорко Сердюк, який, звичайно ж, не чув Сокирка, раптом сказав:

– Слухай, ста-ий, якщо вони свататимуть тебе на ‘оботу, не зв’язуйся з ними, к-аще iди до нас. Ця жовта газетка за-аз набундючилась, а завт-а лопне, як бульбашка. Їi ство-или тiльки пiд вибо-и.

– Свiт ловив мене… – сказав я, та згодом переконався, що смертним не личить позичати у генiiв крилатих слiв, бо для цього й самому треба мати крила. А посадив мене на грiшну землю мiй таки любий друг Фернандель.

Вiн гречно зустрiв мене своею кобилячою усмiшкою (я страх як люблю коней) у просторому кабiнетi, потiм завiв у «задник» – невеличку кiмнатину з баром i холодильником: що тобi – чай, каву? – пиво з раками, – сказав я, пам’ятаючи його давню пристрасть, але ракiв у нього не було, то я погодився на коньяк, i, коли перша хвиля тепла скинулася в жилах, Сокирко розшифрував менi загадковi запросини:

– Я хочу, щоб ти очолив у мене вiддiл убивств. – Вiн так i сказав – не вiддiл права чи там кримiналiстики або силових структур, а влiпив у самiсiньке око: вiддiл убивств.

У мене вiдлягло вiд серця, i я спитав весело:

– Хiба в газетах уже е такi вiддiли?

– У моiй е, – сказав вiн. – Причому це мае бути наш козир. Треба ж у щось загортати оте лайно, яке нам нав’язуе iнвестор. Ну, ти мене розумiеш.

– Розумiю, але я вiльна пташка. І вже давно.

– Вiльна пташка, – пхикнув Сокирко. – Ти менi ще Святе Письмо процитуй: подивiться на птахiв небесних, що не сiють, не жнуть, а живуть собi… чи як там. А ти знаеш, що в Європi лише двое людей вижило на творчих хлiбах – це Макс Фрiш i Фрiдрiх…

– Енгельс? – здивувався я.

– Макс Фрiш i Фрiдрiх Дюрренматт. – Сокирко пропустив шпильку повз вуха.

– Чудово! Фрiш, Дюрренматт i Крайнiй, – сказав я. – Отже, iх усе-таки трое. Трое вiдважних поросят.

– Нi, – не погодився Сокирко. – Третьому я пропоную сiмсот баксiв на мiсяць.

Вiн намагався застерегт

мою реакцiю, i я справдi заледве не захлинувся, та миттю опанував себе i сказав:

– Вiсiмсот.

– Добре, вiсiмсот, – погодився Сокирко. – Плюс гонорар – i штука чистими.

– А головне – романтика, – сказав я. – Ходиш собi по моргах, тюрмах, ментах…

– От бачиш, ти ловиш усе на льоту, – зрадiв Сокирко. – Я знав, що вiддiл убивств потягнеш саме ти. Де тобi ще стiльки платитимуть?

– Таки це правда, – сказав я.

– Що? – не зрозумiв Сокирко.

– Що ваша газета проiснуе лише до виборiв, – линув я на нього холодною водою.

– Дурницi. А якби навiть так, то це тебе не обходить. Адже ти не хапаешся за роботу, ти ж тiльки зрадiеш, коли газета лопне, правда ж? – Вiн тримав удар з честю. – І потiм, Андрiю, я ж не пропоную тобi вiддiл транспорту чи промисловостi. Нi, робота паскудна, це правда, зате ж скiльки вражень, скiльки цiкавого матерiалу. Сам Дюрренматт позаздрив би.

– І вiд дзвiнка до дзвiнка?

– Боронь Боже. Для тебе я зроблю виняток. Два матерiали на тиждень, i – до побачення. Звичайно, матерiали-цвяхи. Автомобiль я тобi не обiцяю, але талони на бензин – регулярно. У нас своя заправка.

– Я подумаю.

– Вiн ще подумае. Та ти не уявляеш, що це за робота. Та вже сама ксива чого варта, з нею ти ногою вiдчинятимеш дверi мiнiстра внутрiшнiх справ i того дядька, яким ти назвався, коли до мене дзвонив.

У цьому щось було. Мене, хай йому чорт, iнодi розслаблюе надмiрна фантазiя. Я вже уявив собi, як iду широким коридором, потiм ногою вiдчиняю важкi дверi i тицяю генералам пiд нiс свое посвiдчення: «Спокiйно, хлопцi, я iз вiддiлу убивств. Де ви вчора були мiж сьомою i дев’ятою вечора?»

Може, й справдi якийсь мiсяць-другий попрацювати, а там воно покаже. Зрештою, це не клiтка, з якоi не можна вилетiти до тих птахiв небесних, що не сiють, не жнуть, не збирають у комори.

– Мабуть, твоя правда, – сказав я.

– Ти про що?

– У Європi лише двое людей вижило на творчих хлiбах. Ще був у Братиславi мiй друг Рудо Слобода, але вiн повiсився.

– Ти вже мислиш, як справжнiй кримiналiст, – зрадiв Сокирко, що Рудо Слобода повiсився.

– Причому давно.

– Отже, згода? Може, тобi потрiбен аванс? – Вiн уже майже накинув зашморг на мою шию. – Я знаю, що за отi полiтичнi побрехеньки, якi ти пишеш, теж непогано платять, але, повiр менi, то невдячна справа.

– Твоя газета кишить такими побрехеньками.

– Я тобi пропоную iнше.

– Можна подумати пару днiв?

– Нi, ти зануда! – Сокирковi уривався терпець. – Перед ним стелиться широка дорога, а вiн обирае вузенькi стежки. Вiн свiдомо, зумисне чимчикуе узбiччям.

Я спробував уявити собi широчезну, залиту сонцем дорогу, якою вiднинi вирушу у свiтлу далечiнь, але натомiсть побачив лише просторий коридор; ось я висаджую ногою дубовi дверi: спокiйно, руки на стiл, панове генерали, де ви були тодi, як напiвмертвого полiглота «швидка» завезла у витверезник, у нього лишилася крапля кровi, а ваш задрипаний санiтар витягував ii з вени брудним шприцом? Мовчати! Я ще не все сказав. Хто дозволив отому покидьковi спiвати Шевченковi «Думи» у вашому смердючому кублi? Певна рiч, йому сказали, що впiймали нацiоналiста, i спiвав вiн навмисне, але ж, панове генерали, тiльки ж не Шевченка, цього я не можу простити вам, можу пробачити те, що в мене досi пiсля рiзкого руху темнiе в очах, можу пробачити все, але не «Думи».

І я пристав на Сокиркову пропозицiю. Вiн таки умовив мене, хоча я чхати хотiв на його «штуку» i дармовий бензин, перемiшаний з кров’ю, – не можу сказати, що все це було зайвим для мене, однак найдужче зворушило те, що Сокирко у цi непевнi часи простягав менi свою руку, i я не мiг ii вiдхилити, я не мiг вiдштовхнути цього сумно усмiхненого Фернанделя.

– Добре, – сказав я. – Ступимо на широку дорогу. Ти дiзнався про те, що я просив?

– Звичайно.

Вiн пiшов до свого робочого столу, на який мiг би сiсти вертолiт, i принiс менi вирваний з настiльного календаря аркушик.

«Ярчук Саватiй Данилович», – прочитав я i розгублено глянув на Сокирка.

– Це все?

– А ти бiльше нiчого не просив.

Справдi, мое запитання було безглуздим, адже я хотiв дiзнатися, хто е власником квартири, але тепер, дивлячись на цей аркушик, вiдчув розчарування.

Ярчук… Саватiй… Тут розгубився б не лише професiйний нишпорка, а навiть завiдувач вiддiлу убивств найпопулярнiшоi столичноi газети.

6

Вiдбiснувалися березневi завii (вони для мене найтяжчi, цi останнi витiвки зими, яка заповзае у весну), у скверику перед «моiм» будинком з усiх сил задзвенiли синицi. Я певен, що весну приносять не журавлi з вирiю i навiть не ластiвки, ii вiстують осiлi синицi, саме iхне нестримне «цiнь-цiнь» пробуджуе мерзлу землю, продзьобуе кригу, i тодi з дахiв падають дзвiнкi, як синичий щебет, краплi, а в повiтрi пахне зелом i близькою мандрiвкою.

Може, через те, що я опинився на якомусь вiдьомському роздорiжжi, у менi постiйно жило вiдчуття дороги, хоч нiби й не було куди вирушати: мав тепер постiйну роботу, мав житло, в якому мене нiхто не турбував, i мав невiдступну гризоту, що

селилася десь на сподi серця i часом виповнювала всеньке ество. Мiй Господар так i не з’являвся, жодного разу не подав анi звiстки, нi знаку, та замiсть того, щоб тiшитися його щедрiстю, я сприймав ii як химерну ношу, i ця ноша день у день ставала нестерпнiшою. Дедалi частiше закрадалася думка полишити тринадцяту квартиру й пiти собi геть, найняти iнше житло, проте я не мiг так зробити, адже менi було довiрено ключ. І рiч не тiльки в цьому шматочку металу, який менi треба повернути Господаревi (можна купити новий замок i сiм ключiв до нього), а справа у тому, що, можливо, менi довiрено ключ вiд таемницi, яку я конче мушу розгадати. Довiрено, може, й не самим Господарем, а волею випадку, адже я дедалi бiльше схилявся до думки, на яку наштовхнула мене Сана: немае цiлковитоi певностi, що той, хто дав менi ключ, сидiв зi мною за одним столом. Це мiг бути чоловiк, який ненароком почув моi бiдкання у «Трьох поросятах», а вiдтак оселив мене у тринадцятiй квартирi, сподiваючись незабаром повернутися або й з iншого злого чи доброго намiру.

До цiеi розпливчастоi версii схиляло насамперед те, що нi я, нi жоден iз моiх ближнiх чи дальнiх знайомих, у тому числi й тих, що сидiли тодi у «Трьох поросятах», – жодна душа не знала чоловiка на iм’я Саватiй, нiхто не чув прiзвища Ярчук, хоча лисий iнтелектуал-европеець Іван Маловiчко пояснив менi, що Саватiй – це гебрейською (цiеi мови не знав навiть я) означае «суботнiй чоловiк», а ярчуками колись давно називали псiв, котрi нюхом розпiзнають вiдьом. Це все казочки, Іване, сказав я, однак Маловiчко не погодився i з глибокодумнiстю Пiфагора запевнив, що всi таемницi свiту прихованi в числах та iменах. Адже не випадково ти потрапив у квартиру саме за номером тринадцять, сказав Маловiчко, а якщо пориешся в пам’ятi, то я не здивуюся, коли виявиться, що сталося це в суботу. Хай тобi чорт, сказав я, ти просто пам’ятаеш, що то була субота, а тепер забиваеш менi баки мiстикою. Ну, по-перше, – не здавався Маловiчко, – я взагалi туманно пам’ятаю той день, а по-друге, не я ж назвав того чоловiка Саватiем, правда ж?

Це таки була правда. Невiдомо тiльки, чи того суботнього вечора до мене пiдiйшов сам Саватiй, чи хтось iнший. Якщо ж iти далi за логiкою Івана Маловiчка i танцювати вiд прiзвища Ярчук, то вийде так, що того вечора суботнiй чоловiк розпiзнав у менi… нечисту силу? Сам ти дiдько лисий, сказав я Івановi, однак вiн не образився i з пiдозрою свердлив мене своiми хитрими очицями, нiби сам був собакою-ярчуком i тепер принюхувався до мене (це ж Іван Маловiчко i наштовхнув мене на французьких мiстикiв). А ще Сану називав причинною, сказав я, та ви всi тут посунулись глуздом, п’ете, цiлуетесь, обнiмаетеся з людьми, яких у вiчi не знаете, потiм тiльки плечима знизуете. За Сану вибач, сказав Маловiчко, я ж не знав, що все так повернеться, а щодо пам’ятi нашоi i здорового глузду, то тут, менi здаеться, мусимо роздiлити вину навпiл, може, тобi дiстанеться навiть бiльша половинка.

Це теж була правда, й, оскiльки часточка вiд нашого спiльного короваю належала ще Василевi Івановичу, я зустрiвся i з ним.

– Саватiй, Саватiй… – порився Василь Іванович у своiй глевкiй пам’ятi, а щоб ii розворушити, запропонував роздушити пляшку, яку я тут-таки викупив iз його бездонноi торби, щоправда, без нацiнки. – Ярчук… Саватiй… – бубонiв сам до себе Василь Іванович, пiдкручуючи вуса; згодом йому трохи розвиднiлося, i вiн закричав, шарпаючи мене за рукав: – Та це ж Сава! Савка!!! – i зареготав, як сатана.

– Ти його знаеш? – витягнувся я у струну.

– Кого? – не зрозумiв Василь Іванович.

– Саватiя. Хiба я про кого питаю?

– То я ж тобi кажу, що Саватiй – це Савка. Скорочено. Одного Савку я добре знаю, ми з ним не раз ночували в капезе. Не голова, я тобi скажу, а Кабмiн. Оце як попадемо в те капезе, що коло вокзалу, то там уночi чути, як гуркотять поiзди. А Савка геть чисто знае розклад тих поiздiв, коли i куди який iде. То це як почуе гуркiт, то зразу скаже, котра година, вiриш?

– Вiрю, але скажи менi, чи був того вечора Савка у «Трьох поросятах»?

– Нi, вiн тут геть не бувае. Савчина територiя на вокзалi.

Зрозумiло. Спитав у хворого здоров’я.

– А таке прiзвище, як Ярчук, тобi щось говорить?

– Ярчук… Ярчук… – знов забубонiв Василь Іванович, та видно було, що вiн його вперше чуе, однак, щоб не остудити iнтерес до своеi персони, сказав: – Ярчук, гм… Наче десь чув. Це щось овече?

– Собаче, – розiзлився я, зрозумiвши, що на Василя Івановича тут найменша надiя.

Десь помiж ним, цiею ходячою пивничкою, та iнтелектуалом Іваном Маловiчком золоту середину посiдав Сергiй Приходько. Вiн також сном-духом нiчого не чув про Саватiя Ярчука, але замiсть того, щоб водити мене за носа чи забивати мiзки магiею чисел, по-дружньому заспокоiв:

– Ну що ти все мордуешся з тим чоловiком? Ну, дав тобi ключ, ну, забився десь у глухий куток, пише, або малюе, чи мие посуд на Брайтонi. Скажи спасибi, що так славно вийшло, а то мiсця собi не знаходиш. Хiба не знаеш, що найтяжче боротися з тими труднощ

ми, якi ми самi собi вигадуемо? З’явиться твiй Саваоф чи як там його, ще й не радий будеш, що так швидко вернувся.

– Усе це так, Сергiю, та, бачиш, вiн навiть розрахунковоi книжки не лишив, щоб сплачувати за квартиру.

– Янголе мiй! – щиро засмiявся Приходько. – І ти ще працюеш у газетi? Голова Нацбанку рiк не платить за квартиру, вся президентська рать чекае iнфляцii, щоб розрахуватися за житло копiйками, а тобi не дають спати якихось три мiсяцi? Я колись в одного дiдка два роки перебивався, поки той на дачi сидiв. Думав, вiн менi перепише квартиру, але знаеш, як це бувае: коли вже на ладан дихаеш, то знаходиться п’яте колесо до воза. Отож простiше дивися на свiт i не шукай суперечностей там, де iх немае. Ми всi докотилися вже до того, що найдужче нас непокоять нормальнi речi. П’ятiрку немае в кого позичити. Заспiвай – i тебе забере мiлiцiя. А ти ще хочеш знайти людину…

Я видобув iз кишенi п’ять гривень, убгав iх Приходьковi в сором’язливо розслаблену долоню й хотiв пiти геть, але в останню мить таки зупинився бiля Катрусi:

– Не було?

– Нi, – задоволено сказала Катруся. – Давненько вже не було. Видно, знайшла, що шукала.

– Ти можеш зробити менi одну ласку?

– Всього лиш одну? – вiдверто спитала вона.

– Так, одну ласку. Коли з’явиться, скажи, що я дуже скучив за нею, – заплатив я вiдвертiстю за вiдвертiсть. – І передай ось це.

Катруся взяла мою вiзитiвку, довго вчитувалася, i нарештi до неi дiйшло.

– Матiнко рiдна! Завiдувач убивств. І кого ж це ти убиваеш?

– Таких гарненьких жiнок, як ти. Причому наповал, – сказав я i вийшов на вулицю.

Стояв прохолодний вечiр, але вiн уже пах соками, якi тiльки-но прокидалися у стовбурах дерев. Я любив цю пору – першi днi ледь уловимого пробудження – i, мабуть, ще довго блукав би мiстом, проте мав термiнову роботу: було домовлено про мое iнтерв’ю з генерал-лейтенантом мiлiцii, тож мусив ще переглянути купу паперiв, накидати план розмови й наперед заготувати запитання. Мене нудило вiд таких шаблонiв, та цього беззастережно вимагало вiдомство, де все було за формою i регламентом, усе, окрiм хiба що репертуару спiвакiв iз травматологiчного витверезника.

Втiм, i тодi, коли я не мав «удома» нагальноi роботи, часто ловив себе на тому, що поспiшаю сюди невiдь з якоi спонуки. Квапливо переходжу скверик, зазираю в поштову скриньку (вона не замикалася на ключ) i знов нiчого там не знаходжу, окрiм рекламних листiвок. Потiм натискаю на гудзик дзвiнка. Я щоразу, перш нiж дiстати ключ, дзвоню у дверi, та нiхто не вiдчиняе менi, i щоразу так, як уперше, оглядаю обидвi кiмнати, чи нiчого тут не змiнилося, чи немае якого слiду, потiм iду на кухню, так само блукаю очима по всiх кутках, оглядаю своi папери на столi (кухня стала моiм робочим кабiнетом) i, нарештi, знiмаю телефонну трубку, прислухаюся, але всi голоси давно там завмерли, i я чую лише отой легесенький шум, що його вловлюеш, приклавши до вуха мушлю.

Я згоден iз Сергiем Приходьком, усi ми схильнi до перебiльшень, усе набагато простiше, нiж ми собi уявляемо, але не знаю, якоi вiн заспiвав би, якби сам опинився у моiй шкурi. Збоку справдi усе набагато простiше, коли не бачиш оцих голих стiн, не вдихаеш цього повiтря, в якому загусли чужi голоси i перетворились на кам’яне мовчання, коли не здригаешся на кожне гримання лiфта, що з важким скрипом розчиняеться на твоему поверсi. Коли у твоiй кишенi не лежить ключ, якого ти бережеш мов зiницю ока, хоч iнодi тобi хочеться вийти на середину днiпровського мосту й пожбурити цього ключа на таку глибочiнь, де його не знайде жодна Тортила.

Того вечора я поспiшав «додому», бо мав-таки пильну справу, i якщо глянути збоку, то все виглядало дуже просто – ось чоловiк поспiшае додому, до хатнього затишку, i тiльки я сам вiдчував, як крок за кроком у менi намагнiчуеться кожна жилочка.

Ось я пiдiймаюся сходами до пiд’iзду – я впiзнав би його iз заплющеними очима, бо чую на дух цей старезний будинок, ось вiдчиняю поштову скриньку, дiстаю листiвку… але що це? Я тримаю в руцi не рекламну листiвку, а бiленький аркуш паперу, вирваний iз записника.

«Чи не випити б нам по чашечцi чаю?

С.»

Я чамрiю над цiею запискою, спершу те «С.» прочитую як «Саватiй», i мене пробирае холод, а потiм здогадуюся, що так менi могла написати тiльки Сана. Ми розминулися з нею, Сана не застала мене вдома й лишила це дивне вiтання, щоб я гостро вiдчув, як скучив за нею.

7

Тепер я прокидався рано, ще затемна (очевидно, цiна цього свавiлля над собою входила в ту кругленьку суму, яку менi виплачував Сокирко; не меншим дивом було й те, що у вiдомостi я розписувався майже за символiчну платню, а потiм отримував конверт iз «зеленими» – тут також умiли обводити кругом пальця податкову iнспекцiю), отож я прокидався удосвiта, чалапав на кухню, ставив чайника (чи не випити б нам по чашечцi чаю?) i пiд першу цигарочку прикидав, що менi треба сьогоднi зробити, аби не пiдвести свого любого друга Фернанделя. Потроху я таки втягувався у роботу, нудною ii не назвеш, проте й ска

ати, що ця робота цiкава, не повертаеться язик, адже доводилося писати про смерть.

Певна рiч, основним моiм матерiалом були щоденнi зведення кримiнальних подiй, якi стiкалися до управлiння внутрiшнiх справ, де я вже став майже «своею людиною». Принаймнi настiльки своею, що мiг доступитися до певних архiвiв i без будь-яких перешкод переглянути тi ж таки зведення «давно минулих днiв».

То таки правда, що все в цьому свiтi пов’язане однiею ниткою (i вiдображене в iменах та числах, – додав би Іван Маловiчко), адже була якась закономiрнiсть i в тому, що Сокирко накинув менi «вiддiл убивств» саме тодi, коли я став задихатися у квартирi пiд номером тринадцять. А якщо не закономiрнiсть, то принаймнi якийсь зв’язок чи натяк згори, та все одно подii самi по собi тяглися до певного порядку й нанизувалися на оту едину нитку, як намистини. І коли я пристав на Сокиркову пропозицiю, то, може, пiдсвiдомо (сам собi в тому не зiзнавався) уже бачив цей зв’язок i думав, що так воно мусить бути, все це колись менi знадобиться.

Щоправда, переглядаючи зведення кримiнальних подiй i нещасних випадкiв од грудня минулого року, я нiде не натрапив на прiзвище Ярчук чи iм’я Саватiй. Звичайно ж, скупi повiдомлення не ряснiли iменами, проте й мiж рядками телеграфного стилю я не вловлював нiчого такого, що могло б нанизатися на мою вутлу, як павутина, нитку. Може, варто було б запустити офiцiйну розшукову машину, тiльки ж, по-перше, для цього поки що бракувало серйозних пiдстав, а по-друге, ця надто груба машина не мала гальм та обачностi на поворотах.

Я залишив своi запитання для генерала в його приймальнi (якщо вони працюють з такою оперативнiстю, як дають iнтерв’ю, то лiпше вже покладатися на власнi сили), потiм узяв таксi й поiхав до редакцii, де дiзнався, що менi вже двiчi дзвонили – не з управлiння, певна рiч, бо тi б сказали, що й до чого. Було не з руки допитуватися, чи не мiсячним голосом мною цiкавились – таким, знаете, тихим, спокiйним i чистим, як мiсячний промiнь, голосом, без якого я не знаходжу собi мiсця, та я вдав, що зовсiм байдужий до тих дзвiнкiв, i пiшов до Сокирка.

Мiй любий Фернандель спитав, як справи з «генеральним» iнтерв’ю, я заспокоiв його: все гаразд, генерал думае i, можливо, незабаром заговорить; потiм Сокирко закинув менi, що я трохи сентиментальний у своiх матерiалах, мовляв, син зарiзав батька, а ти витискаеш сльозу, тепер людям немае коли плакати, не тi часи, щоб займатися мораллю, тож давай лапiдарнiше – коротко й страшно; я сказав, що менi так ще легше, щодня убивае як не син батька, то батько сина, немае чистоi години, щоб хтось когось не порiшив, отож над усiма не наплачешся, сказав я – i нагадав Сокирковi за талони на бензин, бо вже весна, i пiдсохли дороги, i пора запрягати свою кобилку.

Вiн послав мене в бухгалтерiю, де сидiли генii по боротьбi з податковою iнспекцiею, але я туди не дiйшов, бо на моему столi вже сюрчав i пiдстрибував, як той чайник, телефон. Я вхопив трубку i хотiв було сказати, що вмираю вiд чайноi спраги, та замiсть мiсячного голосу почув жорстке й нетерпляче булькання.

– Це вiддiл убивств?

– Так.

– А де Крайнiй?

– Я слухаю вас.

– О, то ви крайнiй? – забулькотiв смiшок. – Тодi я буду за вами.

Менi ще зi школи набридли ось такi жарти з моiм прiзвищем, хоча треба погодитись, що в контекстi убивств це звучало. Та я нiяк не мiг розпiзнати дуже знайомого голосу – либонь, уперше чув його по телефону.

– А з ким маю честь?

– Із тим, кому ти вчора дав Богдана.

– Кого?

– Богдан Зiновiй намальований на п’яти гривнях. Так йому й треба.

Я нарештi впiзнав свого любого друга Сергiя Приходька й подумав, що зараз вiн попросить «Івана Степановича», котрий удостоiвся десятигривенноi купюри; та сучка з цицьками, що за них мiг би зачепитися Ноiв ковчег, роздае вже мiй телефон налiво й направо.

– Сергiю, – сказав я, – менi немае коли теревенити.

– Менi також, але для тебе е новина.

Я вiдразу подумав про суботнього чоловiка (так я тепер його називав, хоч, може, звався вiн не Саватiем).

– Ти серйозно?

– Я навiть вiрш написав з цього приводу, – тяг iз мене жили Приходько. – Послухаеш? Свiтае пустеля в листку подорожника, та хто знайде ключ вiд його мовчання…

– Сергiю, – заблагав я. – Конкретно.

– Це довга й не телефонна розмова.

– Але йдеться про те?

– Так, увечерi можемо зустрiтись, i я тобi все розкажу. Отже, у «Трьох поросятах»?

– Нi, зараз, – сказав я. – У «Трьох поросятах» i зараз. Через двадцять хвилин я там буду.

У мене, мабуть, був конячий вираз обличчя, бо коли замiсть талонiв я попросив у Сокирка службову машину, то вiн тiльки приклав до серця долоню.

Сергiй Приходько, вочевидь, переживав чорну смугу – сидiв за порожнiм столиком i не зводив очей з арковоi пройми, де мав з’явитися я. Вiн скидався на забутого пса, який виглядав господаря, i в його сумовитому поглядi також було щось собаче. Приходько, певно, й дзвонив вiд Катрусi (мое роздратування на неi минулося, навпаки, я готовий був поцiлувати ii пухкеньку,

ямочках, ручку), чорна смуга завжди вела його до «Трьох поросят».

Вiн винувато взяв iз моеi коробки сигарету i навiть затягся неглибоко, боязко (його гнiтило це безгрошiв’я). Свою оповiдь теж почав знiчено, наче почував за собою вину, що не дiзнався про це ранiше. Однак я слухав його i не дихав. Приходькова розповiдь дуже вже приставала до тих подiй, якi вiдбулися i якi я тiльки собi уявляв, виходячи з того, що сталося. Це вже була якщо не нитка Арiадни, то принаймнi волосинка iз неi, що вказувала на слiд.

Отож учора Приходько вирiшив не тринькати п’ятiрку в «Трьох поросятах», а взяв пляшку й пiшки помандрував на Подiл, у майстерню до Петра Чоломбитька. Давненько його не бачив, – нiби виправдовувався Приходько, – адже художники – це не поети, вони мiсяцями не вилазять iз своiх нiр, це я напишу тобi вiрша в трамваi й ось тут, за столом, а iм подавай мольберта. Тож дай, думаю, провiдаю Чоломбитька, i, слава Богу, застав його таки ж у майстернi. Ну, випили, розбалакалися, а далi я й кажу Чоломбитьковi за твiй клопiт, так i так, мовляв, чи ти, Петре, нiчого не пам’ятаеш iз того вечора, бо ж, здаеться менi, i ти тодi був у «Трьох поросятах». Петро мовчить, як зацiпило, десь у себе дивиться, а тодi й каже – теж нiби сам до себе: «Стривай, це ж тодi я був iз Олесем Остапчуком». Ну, я Остапчука не знаю, бачив його пару робiт на виставцi, технiка в нього цiкава, це менi запам’яталося, а самого Остапчука i приблизно не знаю. «Та знаеш ти його добре, – дивуеться Чоломбитько, – такий… середнього зросту… русявий… худий такий». Еге, кажу, i з одним носом i двома вухами, правда ж? У Киевi, кажу, мiльйон чоловiкiв середнього зросту, худих i русявих. Але рiч не в тому, – вiв далi Приходько. – Тут ось яка штука: виявляеться, що той Остапчук десь тодi взимку саме найняв собi нове житло i дуже тiшився з того. Вiн, здаеться, заплатив за нього наперед, хоча сам iще не вселявся, бо мав десь вiд’iжджати. Так ось, Чоломбитько запевняе, що Остапчук був того вечора з ним у «Трьох поросятах». Та ще раз тобi кажу: сам я не пам’ятаю нiякого Остапчука.

– Але ж Чоломбитька ти пам’ятаеш добре?

– Петра я знаю сто рокiв.

– Їх тодi пiдiйшло двое, – сказав я.

– Слухай, не сотай нерви, – скривився Приходько. – Їх було там цiле тирло. І якби я знав, що це тобi знадобиться, то взяв би усiх на список. Зрештою, ти й сам там був i мiг це зробити.

– Гаразд, – погодився я. – Поiзд пiшов. Але ж ми можемо через Чоломбитька розшукати цього Остапчука.

– Нi, не можемо, – похитав головою Приходько. – У тому-то й рiч, що не можемо.

– Чому? Вiн що – помер?

– Тому що поiзд пiшов i не повернувся. Остапчук також зник невiдомо куди. Чоломбитько його пiсля того не бачив.

Приходько, чортяка, приготував менi на десерт те, з чого мав би почати. Вiн винувато клiпав очима, а насправдi тихенько тiшився своiм бездоганним ударом у сонячне сплетiння. Я довго не мiг перевести подих.

Приходько вже смiливiше дiстав iз моеi коробки сигарету, жадiбно затягся i, пихнувши димом майже менi в лице, сказав:

– Ось так.

– Я мушу зустрiтися з Чоломбитьком.

– Нема проблем, ти ж його знаеш. Тим бiльше що й вiн хоче поговорити з тобою.

– Я нiколи не був у нього в майстернi.

– Це на Андрiiвському узвозi.

– Гадаеш, вiн зараз там?

– Це ж художник, а не поет, – сказав Приходько. – Де б йому iще бути?

– То чого ж ми тут сидимо?

8

Чоломбитько й сам був середнього зросту, русявий, худий (хоч би вже борiдку завiв для малярського шарму), i, здавалося, вiн над нами знущався, коли надiляв Остапчука цими безбарвними рисами. Вони не могли засвiтити в пам’ятi жодноi iскорки.

– Слухай, Петре, – не втерпiв Приходько, котрий уже вдруге слухав цю пiсеньку. – Тобi не здаеться, що ти малюеш автопортрет?

– Чого ви вiд мене хочете? – розсердився i Чоломбитько. – Аби я сказав, що Олесь був iз рогами? Нi, вiн мав звичайнiсiньку зовнiшнiсть. Не любив нi довгого чуба, нi бороди, – вцiлив у мене Чоломбитько, – бо й без того був сильним художником. Не мав носа Сiрано де Бержерака, не вiдрiзував собi вухо, як Ван Гог, а був… Тьху, прости Господи… Ви так мене затуркали, що я кажу про Олеся, нiби його вже немае живого. Остапчука треба зсередини бачити. Ви просто слiпi, якщо його не помiтили.

– Ще невiдомо, чи ми взагалi його бачили. – Менi страшенно кортiло попросити Чоломбитька, аби вiн олiвцем накидав Остапчукiв портрет, якщо не виходить словами, однак я був переконаний, що в нього i це не вийде. Не тi тепер малярi.

Втiм, я був несправедливий до Чоломбитька i згодом зрозумiв, що вiн надто шанував Олеся, аби отак вiдразу плескати язиком довкола його особи. Проте Чоломбитьковi також щось пекло, не давало спокою, i потроху-потроху ми таки наближалися до Остапчука, може, не стiльки до його зовнiшнього портрета, як до чогось набагато важливiшого.

Двi речi любив у цьому свiтi Олесь Остапчук – малярство i зимову риболовлю. Нi, ти не смiйся, всяк, хто на цьому знаеться, скаже тобi, що коли лiтнiй рибалка – це алкоголiк, то зимовий – наркоман,

– йдеться, звичайно, про силу пристрастi. Отож цi двi речi вiн любив до безтями, i вони любили його, чи принаймнi не зраджували. Крiм них, в Олеся не було нiкого, вiн дитбудинкiвський, i навiть у худiнститутi нi з ким не сходився на близьку ногу, був сам у собi – либонь, ця самота i стала сестрою його Божоi iскри. І як то здебiльше й бувае з талановитими людьми, Остапчук не мав анi слави, нi грошей, не нажив нi сiм’i, нi хати, – це вже тепер його стали помiчати, а тодi ж цькували, як бiлу ворону, – однi вiд заздрощiв, iншi через невiгластво. Потiм перестали цькувати, потiм настали ще гiршi часи – мовчання. Втiм, Остапчук працював i далi, працював несамовито, вiн уже не помiчав того, що не помiчають його, й одного разу сказав Чоломбитьковi: «Знаеш, коли я постану iз праху, то поведу за собою свiт».

– Ви з ним дружили? – спитав я.

– Нi, – похитав головою Чоломбитько. – Це не можна назвати дружбою. В Олеся взагалi не було друзiв. Просто так сталося, що його майстерня у мене над головою. – Вiн показав пальцем у стелю. – Вона йому правила i за житло. Ну, холостяковi ще можна, е кiмната, кухонька, а взагалi – то це не життя. Так, я теж тут днюю й ночую, але знаю, що будь-коли можу все покинути й пiти додому. Це багато важить. Це дуже багато важить, – повторив Чоломбитько.

Мене пробирало хвилювання – погляд мимоволi блукав по стелi. Чоломбитько завважив це i хотiв було щось сказати, але завагався. Вiн передумав. І перейшов на iнше. Вiн розповiв нам про жiнку, яка приходила до Остапчука в майстерню, Чоломбитько бачив ii раз чи двiчi на темних схiдцях, вiн ii зовсiм не розгледiв, але, мабуть, то була дуже вродлива жiнка, це вiдчувалося навiть з ii крокiв, коли вона проходила повз Чоломбитьковi дверi i пiдiймалася на горiшнiй поверх, це вiдчувалося з того, як зiтхають дерев’янi схiдцi пiд ii ногами, саме так – не риплять, а зiтхають. Чоломбитька хвилювала ця хода i та нероздивлена постать, як хвилюе усе, що огорнуте сутiнною вуаллю. Так тривало днiв скiльки, а потiм кроки затихли i iх стало не вистачати навiть Чоломбитьковi, та вiн ще дужче занепокоiвся, коли перестав чути й Остапчука – нi там, нагорi, нi на схiдцях, й одного разу не витримав, пiднявся на горiшнiй поверх. Вiн постукав у дверi, та вони виявилися не на замку, Чоломбитько зайшов у майстерню й побачив, що Остапчук сидить на пiдлозi, прихилившись до стiни («Це, я вам скажу, був фрагмент iз «Пiети»), сидить, нiби його щойно зняли iз хреста, але не було жiнки, яка б пiдтримувала його за плечi, то прихилився до стiни – худющий, щоки запали ще глибше, i блiдий-блiдий, а в руцi – шприц.

– Вiн що – коловся?

– Нi. – Чоломбитько здивовано подивився на мене. – Хiба ти не знаеш? Олесь малюе шприцом. Звiдси ж i така технiка в нього, манера, я вам скажу, неповторна. Набирае у шприц рiдку фарбу i витискае на полотно.

Так от, коли Чоломбитько зайшов до майстернi, Остапчук звiв на нього невидющi очi, вони на мить ожили i знову погасли – погасли разом з iскоркою надii, бо вiн сподiвався побачити не Чоломбитька. Потiм Остапчук усе-таки знову звiв погляд i тихо спитав: «Петре, у тебе немае цикути?» – «Немае, – сказав Чоломбитько i навiть спробував пожартувати: – Ти цей шприц хочеш зарядити цикутою? О, то вийшла б цiкава рiч». – «Нi, Петре, – вiдказав Остапчук. – Я хочу накласти на себе руки. Я зробив уже все, що мiг. Зробив i спiзнав».

Чоломбитько наiвно, по-баб’ячому став його умовляти, що все це тимчасове, що таке бувае iз кожним, воно минеться, але Остапчук його перебив: «Петре, нiхто не мае права вiдiбрати в людини життя, i так само нiхто не мае права примусити ii жити, якщо вона цього не хоче».

Але вiн ще любив двi речi, казав Чоломбитько, – малярство i зимову риболовлю, нi, вiн ще, мабуть, до божевiлля любив оту жiнку, тiльки вона пiшла вiд нього назавжди, а цi двi речi залишалися з ним, i вони врятували його. Остапчук знову почав працювати як скажений, – ви не знаете, як вiн працюе? – тиждень пiдпирае стiну або сидить на Днiпрi чи десь на Деснi на морозi, а потiм за годину-двi витискае зi своiх шприцiв шедевр i злягае хворий. Шедевр – тут не красне слiвце, казав Чоломбитько, я дуже обережний в оцiнках, але ж недарма Олеся нанюхали iноземцi, ну цi, що iнодi забрiдають на Андрiiвський узвiз, i потихеньку почали розтягувати Олесiв доробок, як йому здавалося, за фантастичнi грошi, але скажiть менi, хiба сто-двiстi доларiв – це нормальна цiна за Остапчуковi роботи?

Чоломбитько притих, наче спiткнувся об якусь думку, i на його обличчi знову з’явилося оте вагання. Зрештою, вiн одважився.

– Якщо вже на те пiшло… Якщо вже так сталося… то я можу вам дещо показати, – невпевнено мовив вiн. – Бачте, ми iнодi даемо ключi один одному. Якщо десь вiд’iжджаемо на довший час абощо. Так, про всяк випадок. Це пiсля того, як Олесь мене затопив. Води не було, а кран вiн залишив вiдкручений. От i вийшла халепа. – Чоломбитько показав на стелю, де я вже давно запримiтив рудi пасмуги. Потiм понишпорив рукою за шафочкою i дiстав ключ.

Менi теж хотiлося взяти то

о ключа в руки, проте я i так помiтив, що вiн на мого не схожий. Та й чого раптом?

Ми пiднялися крутими дерев’яними схiдцями поверхом вище, i я чомусь подумав про ту жiнку, яка приходила до художника, – навiть почув легенький шелест ii сукнi i вловив гiркаво-солодкий запах парфумiв, хоча услiд за мною чалапав прокурений моiми сигаретами Сергiй Приходько.

Майстерня Остапчука за плануванням була точнiсiнько така, як i в Чоломбитька, але це була зовсiм iнша майстерня. І не тому, що тут бiльше свiтла (горiшнiй поверх), а через те, що це був iнший свiт, – цей свiт дивився на нас зi стiн сумно й пронизливо, дивився всохлими деревами, вижухлою травою, порожнiми пташиними гнiздами, сухими макiвками. На одному полотнi я побачив виловлених смугастих окунiв на кризi, й згадав другу Остапчукову пристрасть, i здригнувся, коли угледiв на столику шприц, наповнений кров’ю, не разовий, а чималий ветеринарний шприц – таким колись смердючий гевал витягував останню кров iз моеi вени. Я здогадався, що у шприцу була всього-на-всього червона фарба, до того ж уже висхла, i все-таки бачив у ньому якийсь лихий знак.

– Чи немае часом тут його автопортрета? – спитав я в Чоломбитька, показуючи на картини, що стояли рядком пiд стiною, зiпертi одна на одну. – Може, я згадаю його, авжеж, згадаю, якщо то був вiн.

Чоломбитько подивився на мене, як на дурника.

– Є, – сказав вiн. – Тут мае бути його автопортрет, Олесь менi показував.

– Пошукай, будь ласка.

Вiн став вiдхиляти одну за одною тi картини, зазираючи, що там намальовано, i нарештi раденько видобув те, що шукав.

– Ось вiн, його автопортрет.

Я отетерiв. На зеленому мертвому пiску сидiв рак з однiею клешнею, i його виряченi очi, здавалося, випиналися далеко за межi полотна.

– Я не жартую, – сказав Чоломбитько. – Олесь справдi називав цю роботу автопортретом.

– Рак-самiтник, – винувато озвався Приходько, нiби то вiн одiрвав раковi другу клешню.

– Тут немае його фотографii? – спитав я.

– Навряд. Та й не буду я ритися в чужих речах, – сказав Чоломбитько. – Ми й без того багато собi дозволили. Вдерлися, може, у найбагатшу оселю в Киевi. Ходiмо до мене.

Ми рушили дерев’яними схiдцями вниз: ось ii грацiйна нiжка ступае на одну сходинку, другу, шелестить тонка сукня, сколихуючи гiркаво-солодкий запах парфумiв, цього разу грацiйна нiжка, обтягнута чорним шовком, ступае не вгору, а вниз – куди ж ти йдеш, повернися, – але вона невблаганна, вона спускаеться все нижче i нижче, а там, угорi, багрянiе висохлою кров’ю шприц.

– Іноземцi платили йому мiзер порiвняно з тим, що мали б платити, – вiв далi Чоломбитько. – Та все’дно для Олеся то були грубi грошi, цей аскет не знав, що з ними робити, i десь тодi похвалився, що хоче зняти в центрi мiста квартиру, приноровитись до неi, а згодом, може, й купити. Вiн радився зi мною, бо мало тямив у цьому дiлi, менi здаеться, що Олесь просто намагався щось змiнити у своему життi, нiби хотiв утекти вiд чогось. І от надумав таке з тiею квартирою, серйозно надумав, бо збирався заплатити за рiк наперед, поки е грошi.

– Цiкаво, – сказав Сергiй Приходько. – Дуже цiкаво.

– То вiн таки найняв собi хату? – спитав я.

– У тому-то й рiч, що я не знаю, – вiдказав Чоломбитько. – Бачиш, десь на початку зими на Олеся знов напосiла депресiя. Вiн уже не питав про цикуту, але знову тихо сидiв у себе, як рак у норi. Я подумав було, чи не перебрався вiн на квартиру, та нi, знов застав його на пiдлозi в отому зацiпенiннi. «Мене зрадила найбiльша любов», – видихнув вiн, i я спершу не допетрав, про що мова, а тодi зрозумiв. «Не те ми, Петре, малюемо, – сказав Олесь. – Ми всi пiшли не тим шляхом, ми втекли вiд досконалостi, бо нам так легше. Ми розучилися малювати людськi обличчя й живу природу. Ми мазюкаемо лише своi сни, сни, сни! – закричав вiн i вдарив обома кулаками об пiдлогу. Потiм притих, змучено всмiхнувся: – Не бiйся, я ще поживу, у мене ще лишилася зимова риболовля». А невдовзi по тому, якось надвечiр, занiс менi запасний ключ вiд своеi майстернi, сказав, що мае цiкаву поiздку, а зараз… зараз ми пiдемо до найкращого ресторану. «Я продав свою вошиву «Стерню» за стiльки, що ми можемо напоiти весь Киiв», – похвалився вiн. Мене здивували його запросини, бо Олесь нiколи не ходив по ресторанах, вiн взагалi обминав велелюддя, а пивнички тим бiльше. Та якщо вже на те пiшло, то навiщо поiти весь Киiв i невiдомо кого, – сказав я, – лiпше пiдемо до «Трьох поросят», там своi хлопцi.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Сноски

1

Не перешкоджати природному перебiгу подiй (франц.). (Тут i далi прим. автора, якщо не вказано iнше.)

2

Хто житиме, той побачить (франц.).

3

Давньовiрменська мертва мова. (Прим. ред.)

4

Робити добре i не зважати на те, що говорять (франц.).

5

Добре або нiяк (франц.).

6

У загальних рисах (франц.).

7

Удар грому, що в переносному сенсi означае кохання з першого погляду (франц.).

8

До побачення (франц.).

9

Чоловiчi статевi гормони (мед.).

10

Сексуальне задоволення вiд болю, завданого партнером (мед.).

11

Добре (франц.).

12

Зображення на однiй гривнi. (Прим. ред.)

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить