Треба спитати у Бога
Василь Шкляр

Ця збiрка мiстить новели та оповiдання Василя Шкляра, написанi переважно у 1970-х роках. Цiкавi колоритнi характери, захопливi подii та спостереження за людськими вчинками занурюють нас у самобутнiй свiт раннього Шкляра. До книжки також увiйшли неординарнi, напрочуд вiдвертi спогади автора про видатних письменникiв, з якими вiн був у дружнiх взаеминах. Розлоге iнтерв’ю зi Шклярем, яке взяв у нього В’ячеслав Кириленко, – це своерiдна автобiографiчна повiсть автора «Чорного Ворона», яка проливае свiтло на його життя, творчiсть, у тому числi й на лiтературний доробок, представлений у цiй книжцi.

Василь Шкляр

Треба спитати у Бога

Новели, есеi, спогади

Жодну з частин цього видання не можна копiювати або вiдтворювати в будь-якiй формi без письмового дозволу видавництва

Дизайнер обкладинки Андрiй Цепотан

© Шкляр В. М., 2019

© Depositphotos.com / Nomadsoul1, ulkan, tomert, nejron, обкладинка, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», видання украiнською мовою, 2019

© Книжковий клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», художне оформлення, 2019

* * *

Демон Заперечення

Есеi

Агатангел i Марiя: нечестиве кохання в блакитному iнтер’ерi

Рудий хлопчина з пропитим обличчям бурякового кольору пiдiйшов у склянiй звенигородськiй забiгайлiвцi до столика, за яким сидiв незнайомий йому, видно з усього, приiжджий «очкарик». Увагу якраз i привернули тi окуляри з такими товстими лiнзами, що за ними ледве проглядали зменшенi дiоптрiями очi.

– Ти не купив би одну штуковину? – звернувся до нього рудий i тремтячими з похмiлля руками дiстав з-пiд поли важкий фолiант у коричневiй шкiрянiй палiтурi. Тиснений золотом орнамент, бронзова застiбка-фiбула з фiрмовим карбом «Trade mark» переконували, що «штуковина» справдi варта уваги. Це була навiть не книга, а старовинний альбом з фотографiями.

– Скiльки просиш? – байдужно поцiкавився «очкарик».

Рудий не помiтив, що в того руки затремтiли ще дужче, нiж у нього самого. Надписи на давнiх, з фiолетовим вiдливом фотографiях не залишали сумнiву – альбом належав Агатангелу Юхимовичу Кримському. Усе збiгалося: Звенигородка, до якоi оце занесло студента-очкарика, була для Кримського рiдним мiстом – його родина переiхала сюди 1871 року, вiдразу пiсля народження майбутнього академiка-полiглота. Тут i дотепер стояв його батькiвський двоповерховий будинок з екзотичною башточкою на даху.

Лiнзи окулярiв так запiтнiли, що молодиковi довелося iх зняти i протерти носовичком. Його вiдкритi очi виявилися неприродно великими i темними. Намагаючись приховати хвилювання, не виказати, що в його руках безцiнна релiквiя, вiн виторгував ii за два червiнцi. Потiм облишив свою вечерю i швидко пiшов у готель. Тiльки тут, пiсля першоi хвилi радостi, його охопило сум’яття. Вiн лиш тепер усвiдомив, що альбом з унiкальними фотографiями, певнiше за все, крадений. Але як могло статися, що цей пiдозрiлий тип запропонував свою «здобич» саме йому? Нiби щось знав…

Тамуючи докори сумлiння, молодик вирiшив, що неодмiнно знайде рудого чоловiчка, витягне з нього таемницю «походження» релiквii, а потiм, як великодушний фiлантроп, безоплатно поверне цю рiч на ii законне мiсце.

Наступного вечора вiн знов заглянув до тiеi ж таки забiгайлiвки, сподiваючись, що зустрiне там рудого завсiдника чи принаймнi довiдаеться, де його можна знайти. Так, буфетниця вiдразу здогадалася, про кого мова, але замiсть приязноi усмiшки на ii обличчi з’явився переляк.

– Як, ви ще не знаете? Рудого сьогоднi вночi знайшли на снiгу мертвим. Бiля будинку одного з його дружкiв. Мабуть, щось украли i не подiлили. Кажуть, вони, безбожники, навiть музей пограбували.

Молодиковi стало не по собi. Здаеться, вiн влип у темну iсторiю i, поки не пiзно, треба линяти з цього мiстечка. Хоча не все тут було зрозумiлим. Вiн уже побував у мiсцевому краезнавчому музеi, де окремий куточок присвячено Агатангелу Кримському. Там експонувалися й особистi речi академiка: старовинна фiсгармонiя, цiпок iз набалдашником у виглядi собачоi голови, рукописи, книги… Але фотоальбому там не було.

Вранцi, пiсля деяких вагань, вiн усе-таки знов подався до музею i зайшов прямо в кабiнет директора, де його зустрiв iнтелiгентний чоловiк iз сумними, як у бiльшостi розумних людей, очима.

– У вас часом не викрадали фотоальбом Кримського? – навпростець запитав гiсть.

Йому здалося, що чоловiк здригнувся. Потiм, витримавши напружену паузу, вiдповiв:

– Нi.

– Вiн у мене.

Чоловiк розгублено мовчав.

– Загадкова постать, цей Агатангел Юхимович, чи не так? – з якимось недобрим натяком запитав «очкарик».

– А ви власне хто?

– Я?.. Орiенталiст.

Коли за ним зачинилися дверi, директор iще довго не мiг прийти до тями. Вiн навiть мерзлякувато зiщулився вiд моторошноi думки. Здавалося, щойно, повернувшись iз того свiту, його вiдвiдав сам Агатангел Кримський. Саме такi окуляри з товстими лiнзами вчений-орiенталiст носив уже в юностi.

Але зараз б

в 1972 рiк. Зовсiм недавно пiд егiдою ЮНЕСКО свiт вiдзначив сторiччя вiд дня народження видатного сходознавця. В Украiнi почали видавати п’ять томiв його вибраного, спотвореного цензурою. Опального вченого i письменника тепер усi називали великим, але нiхто не заглиблювався у суть цiеi величi. Начебто достатньо було й того, що Кримський знав заледве не всi мови свiту разом iз дiалектами. У тому числi й мертвi. Одного разу, виступаючи в Академii наук, вiн щось процитував нiкому не вiдомою мовою, а потiм, сам того не помiтивши, пiвгодини продовжував нею свою доповiдь. Колеги-лiнгвiсти, переглядаючись i знизуючи плечима, губилися в здогадах: абiссинська, вавилонська, санскрит?..

Втiм, усе його життя схоже на таемничий, нiким не розгаданий, не розшифрований мiф. І сам Кримський був людиною-мiфом – iз тих, кого не спiймав цей свiт. Власне, до 1918 року в нього було два зовсiм рiзних, рiвнобiжних життя, у яких iснувало мовби i двi рiзнi людини. Татарин по батьковi i поляк по матерi, вiн став знаменитим росiйським ученим-сходознавцем, одним iз фундаторiв росiйськоi орiенталiстики, й одночасно був самобутнiм украiнським письменником, що вийшов далеко за межi лiтературних традицiй свого часу. Його душа була розпанахана навпiл у прямому сенсi цього слова. Одна половина iснувала в респектабельному свiтi росiйськоi науки, друга повнилася переконаннями найзапеклiшого украiнського нацiоналiста. Великий мiстифiкатор власноi бiографii, вiн свiдомо залишив у нiй, як i у своiй творчостi, безлiч знакiв питання, до яких боялися наближатися найприскiпливiшi дослiдники. Так чи так, а Кримський досi не втискуеться в тогу класика, i, зрештою, навколо його iменi утворилася якась абсолютно мiстична аура, об яку багато хто обпiкався i необачно обпiкаеться досi. Частка цiеi аури, здаеться, передалася й альбому, що його пощастило роздобути Орiенталiстовi за кiлька годин до смертi того, хто продав релiквiю за безцiнь. Релiквiю, що зберiгае ще одну велику таемницю вченого-аскета.

Чуття пiдказувало, що директор музею не мiг нiчого не знати про цей альбом. Але чому вiн промовчав? І навiть злякався… Звичайно, раритет могли викрасти не обов’язково в музеi. Тодi де? Швидше за все, у будинку Кримського… Цей будинок стояв за сотню метрiв од музею, i через хвилину-другу Орiенталiст знов милувався екзотичною башточкою на ньому, схожою на мiнарет мечетi. На початку сiмдесятих ХІХ столiття цей особняк купив на своi гонорари начальник мiського училища, викладач iсторii та географii, попечитель мiсцевих чайних Юхим Степанович Кримський – батько Агатангела. Крiм шкiльних пiдручникiв, вiн писав усiлякi посiбники про те, як кинути курити, як пекти бабки, як дресирувати мисливських собак, i навiть книжки пiд такими звабливими назвами, як «Записки провiнцiйного ледаря» чи «Записки провiнцiйного шалапута».

А його син Агатангел тут-таки, в цьому будинку, напише взагалi скандальний, модерний роман «Андрiй Лаговський» про вишуканi взаемини мiж молодими чоловiками, котрi втамовують своi суперечливi почуття обiймами i поцiлунками. Й оскiльки в романi дуже виразна автобiографiчнiсть сюжетних лiнiй, з’являться серйознi пiдстави запiдозрити автора в гомосексуальних нахилах. Ще бiльше здивування викликав цикл його вiршiв «Нечестиве кохання», де iнодi важко вгадати, до якоi статi належить об’ект цiеi грiшноi любовi.

Уже в нашi дев’яностi роки у пресi з’являться «сенсацiйнi» публiкацii про украiнських класикiв, запримiчених у гомосексуальних i лесбiйських пристрастях. Леся Украiнка, Ольга Кобилянська, Юрiй Федькович i навiть далекий вiд свiтського життя анахорет Нечуй-Левицький… А що, Оскаровi Вайлду, Соммерсету Моему, Андре Жиду (i кому там iще?) можна, а нашим зась? У цьому европейському контекстi особливо переконливо вирiзняеться Кримський – от звiдкiля i його аскетизм, i невпевненiсть у поводженнi з жiнками, i хвороблива прив’язанiсть до симпатичних синiв Всеволода Мiллера – його московського вчителя по Лазаревському iнституту схiдних мов.

О, якi пiкантнi аргументи щодо цього знайшов би спритний дослiдник i в альбомi Кримського, де зберiгаються фотографii i тих-таки братiв Мiллерiв, i ще дуже цiкавих молодикiв. Чого вартi самi лишень дарчi надписи хоча б милого, з повненькими губами, Женi Вадова: «Люблю за те, що нi вiд кого я ще не бачив стiльки ласки». Або: «Дорогому друговi, який вiдродив мене…» Тут уже прямий натяк на сексуальну iнiцiацiю, – тим, хто прагне доказiв, залишаеться тiльки поплескати в долонi. Вiктор Мiллер, один iз найвiрогiднiших винуватцiв особистоi драми молодого Кримського, той пiдписав свое фото iронiчно: «Дорогому друговi на добру пам’ять “па гропь жисти”».

Чи потрiбнi ще аргументи для тих, хто не стояв зi свiчкою? Так, потрiбнi. Принаймнi так вважав Орiенталiст, який невтомно ходив слiдами свого кумира – автора «Нечестивого кохання». Адже мова йшла не про Оскара Вайлда, котрий пiднiс «любов, що не смiе назвати свого iменi» на рiвень фiлософii i якого, зрештою, визнав винним у мужолозтвi навiть Лондонський суд. Нi, щодо Аг

тангела Кримського, то Орiенталiст вiд самого початку був переконаний, що тут щось не так. Вiн був упевнений, що навiть «iнтимнi» надписи на чоловiчих фотографiях – то всього лиш данина культурнiй традицii того часу, i сприймати iх як виливи гомосексуальних почуттiв можна тiльки в мiру власноi зiпсутостi. Але головний аргумент був в iншому.

Серед вродливих жiнок, що зберiгають мовчання в альбомi, таких, як княгиня Гагарiна чи Софiя Прове, особливу увагу Орiенталiста привертало витончене, загадкове обличчя Марii Орчинськоi. Вона була дружиною рiдного, на рiк молодшого брата письменника – Юхима Кримського. І в цьому ж альбомi дивом уцiлiв лист молодого Агатангела, адресований Марii. Точнiше, чернетка листа на шести сторiнках, змережаних дрiбним нервовим почерком. Однак чернетки часто бувають вiдвертiшими за чистовики – у них залишаеться те, що пiсля редагування i самоцензури вiдходить у небуття…

Перед Орiенталiстом ожила iсторiя таемного i драматичного кохання Агатангела до братовоi дружини. Ожила в таких яскравих подробицях, що вiн вiдчув у ротi смак «забороненоi» смородини, яка пристигла колись ось у цьому саду бiля будинку Кримських…

Того лiта брат Юхим (вдома всi його називали Сiмою), студент-фiлолог Московського унiверситету, привiз до батькiв на оглядини свою наречену Марiю Орчинську. Гарна, розумна, з музичною освiтою, Марiя всiм дуже сподобалася, хоча й була старша за Сiму на дев’ять рокiв. Нiхто навiть не звернув уваги на особливу прихильнiсть до неi Агатангела, який знав Марiю ще з Москви, де також навчався в унiверситетi. Щоправда, за плечима Агатангела вже були i Лазаревський iнститут, i репутацiя молодого амбiтного вченого, який у своi двадцять три роки знав бiльше десятка мов, писав статтi до Енциклопедичного словника Брокгауза й Ефрона, успiшно вступав у науковi дискусii навiть з такими свiтилами мовознавства, як Виноградов чи Соболевський.

Був спекотний липень. Агатангел вийшов у сад i пристояв бiля кущiв смородини, облiплених чорними спiлими ягодами. Марiя усiм заборонила iх зривати, бо вона, бачте, варитиме смородиновий джем. З вiдчиненого вiкна накочувалася якась божевiльна мелодiя – «прекрасна господиня» поки що iмпровiзувала на пiанiно. Агатангел жадiбно вслухувався в ту мелодiю навiть тодi, коли вона обiрвалася.

Наступноi митi вiн ледь не задихнувся – у вiкнi, з-пiд шелесткоi сукнi, майнули ii високо оголенi ноги, i Марiя стрибнула з пiдвiконня майже в його обiйми.

– Ви рвете мою смородину?

– Нi, ви ж заборонили…

– Заборонений плiд солодкий. Берiть… – Вона зiрвала китицю чорних ягiд i простягнула йому. – Ви ж знаете, чому я тут.

– Про що ви?

– Я приiхала сюди заради вас.

– Ви наречена мого брата.

Вона оскомно всмiхнулася.

– І замiж я виходжу заради вас. Мое особливе почуття до Сiми виникло тiльки завдяки вам.

– Хiба можна кохати вiдразу двох? – розгублено спитав вiн.

– Виходить, можна, – сказала вона чи то з докором, чи з викликом. – Я навiть Сiмi зiзналася, що люблю вас не менше, нiж його.

З роздушених у його руцi ягiд скапував фiолетовий сiк.

Можливо, тiльки невiдступнi хвороби Агатангела – астма, слабке серце, неврастенiя та ще усвiдомлення «нечестивостi» цього кохання – не дали вибухнути несподiваному (чи закономiрному) фiналу. Незабаром у Марii народиться син Борис, i його фотографii займуть першi сторiнки в альбомi Кримського. 1896 року Агатангел поiде на два роки до Сирii та Лiвану вивчати арабiстику, але i звiдти писатиме iй стриманi дiловi листи, намагаючись нiчим не скомпрометувати Марiю. Тiльки вона одна зможе зрозумiти, що приховано мiж цих рядкiв: «Взавтра чи пiслязавтра зацвiтуть помаранчi. Надсилаю кiлька пуп’янкiв. Апельсини уже цвiтуть, хоча дерева покритi ще плодами минулого року… Вони давно вже солодкi… а потiм почнуть висихати…»

А ще через п’ять рокiв Кримський зiзнаеться в листi до Бориса Грiнченка, що коли вiн хворiв, до нього дуже тепло поставилася братова дружина i вiн став дивитися на неi, як на ангела-хранителя, але водночас вiдчув злочиннiсть цiеi прихильностi. Так вiн пояснюе причину появи циклу вiршiв «Нечестиве кохання», хоча в цьому поясненнi – тiльки легкий натяк на правду. Натяк, який ще бiльше заплутуе дослiдникiв, котрi звикли сприймати всерйоз кожне слово класикiв.

1921 року зовсiм молодим помер Борис – син Марii та Юхима Кримських. Пiсля цього iхнiй шлюб остаточно розпався, Марiя Фердинандiвна назавжди виiхала до Москви i перестала спiлкуватися з чоловiком. Писала тiльки… його братовi. Запитувала, як краще переслати йому скрипку покiйного Бориса, якого Агатангел Юхимович любив як рiдного сина. Писала, що вони бiльше нiколи не побачаться, бо якби навiть випала така нагода, вона б не хотiла показатися йому на очi старою хворою жiнкою. Вона за все просила в нього прощення, крiм одного – не звинувачувала себе в його самотностi. Вiн сам обрав целiбат. Вiн вважав шлюб згубним для людини, що пожертвувала себе науцi.

Сумну прикмету простежив в альбомi Орiенталiст. На чiльному мiсцi тут були фотографi

людей трагiчноi долi. Однi передчасно померли, iншi загинули, а тi пiшли з життя самохiть… Дикий фатум тут дихав смертю. Напевно, тому цей альбом, розпалюючи дедалi бiльшу, якусь майже хворобливу цiкавiсть, водночас пробуджував страх. Так, вiн уже боявся торкатись його. Наче ця релiквiя зачаiла в собi лихий знак.

Самого Агатангела Кримського теж постiйно переслiдували передчуття близького скону i суiциднi настроi. Кiстлява примара смертi щодня простягала до нього своi потворнi розчепiренi пальцi. Ще в студентськi роки вiн подумував, де б роздобути такий наркотик, щоб легко заснути назавжди. Але зрештою його наркотиком стала наука, насамперед орiенталiстика, в яку вiн пiшов вiд мирськоi суети, як дервiш iде в суфiйство – мiстичний внутрiшнiй стан, що веде до безпосереднього спiлкування з вищим свiтом. От звiдкiля його аскетизм i зневага до плотi, схiдна пристрасть до алегоричноi мови, де навiть у релiгiйних висловах прихована еротика. Пiд словом «кохана» дервiшi-мiстики часто мали на увазi прекрасного юнака, що здатний «украсти серце» швидше, нiж затуркана жiнка в паранджi.

Вiн багато перекладав Гафiза, Хайяма, Саадi, Румi i був у захватi вiд цих ворожбитiв любовноi лiрики, що з однаковим трепетом зверталися i до дiвчини-газелi, i до юнака-чашника. Вони не гребували «безстатевою» iнтимною поезiею, iнодi прямо адресували своi почуття чоловiкам. Великий знавець живих i мертвих схiдних мов, Кримський знав достеменно, що означае нiжний пушок на щоках «коханоi», до того ж стрункоi, як кипарис (дерево, що належить до чоловiчоi символiки). Ця схiдна традицiя, що розчулювала Кримського, наклала свiй вiдбиток i на його вiршi, якi вiн не випадково називав екзотичними. Ось чому Орiенталiста просто бiсили висновки лiтературознавцiв про гомосексуалiзм автора «Нечестивого кохання». А пiсля того, як один iз них, працюючи над книгою про Кримського, знагла загинув у розквiтi сил, Орiенталiст сховав «свiй» альбом чимдалi з очей.

Лише через двадцять три роки пiсля розмови з директором музею вiн отримав у Киевi листа зi звенигородським штемпелем. Вiдомий краезнавець Володимир Хоменко несподiвано нагадав йому про iхню зустрiч у музеi, про фотоальбом i свое мовчання. Цей альбом йому передав Микола Кримський, названий син Агатангела Юхимовича. 1972 року Звенигородський музей готувався прийняти якихось дуже високих гостей. Його директор вирiшив тимчасово збагатити експозицiю унiкальним альбомом, у якому навiть ще не були iдентифiкованi всi фотографii. Тiеi ж ночi музей, не оснащений сигналiзацiею, пограбували. Усвiдомлюючи свою провину, мiсцева влада, щоб уникнути неприемностей, суворо наказала мовчати…

Тодi ж, перед тим, як поiхати зi Звенигородки, Орiенталiст довго стояв на вулицi Ленiна бiля двоповерхового будинку з екзотичною башточкою на даху. Незважаючи на снiжну зиму, йому ввижалися кущi стиглоi смородини бiля вiкна, що виходило в сад. Нарештi вiн зважився – вiдчинив перекошену хвiртку, пiдiйшов до дверей, постукав. Йому довго не вiдчиняли, а потiм на порозi з’явилася похмура стара в брудному халатi.

– Ви… Олександра Семенiвна? – невпевнено запитав вiн.

– Я вже вiсiмдесят рокiв як Олександра Семенiвна!

– Я з Киева, хотiв би дещо поспитати.

– Все тут давно вже розпитано, видивлено i винесено, – сердито пробурчала вона. – Нема чого заглядати!

Важко було повiрити, що це i е та фатальна жiнка-мiстифiкатор, яка одружила на собi академiка Кримського вже пiсля його смертi…

У двадцятi роки в Агатангела Юхимовича, що тодi фактично керував Академiею наук Украiни, був улюблений учень-фiлолог i особистий науковий секретар Микола Левченко. У Киевi вони навiть жили в сусiднiх квартирах на вулицi Малопiдвальнiй, 3, а влiтку разом виiжджали до Звенигородки й зупинялися саме в цьому будинку з башточкою.

1929 року одна вертихвiстка, за словами того ж таки Левченка, «шльондра», народила йому, Миколi Левченку, хлопчика. Молодий учений заперечував свое батькiвство навiть у судi, i невiдомо, чим би все скiнчилося, але тут Миколу Левченка заарештували з полiтичних мотивiв i заслали на Соловки. Для Кримського це був тяжкий удар. Вiдверто демонструючи свою любов до репресованого учня, 58-лiтнiй академiк доклав усiх зусиль, щоб забрати дитину собi. Вiн дав хлопчиковi iм’я справжнього батька – Микола i свое вже прославлене прiзвище – Кримський. Левченко звернувся iз заслання до вчителя з письмовим проханням оберегти дитину вiд «усякого розтлiнного впливу ii матерi». Вiн обурювався ii нестерпним характером, брутальнiстю i навiть «небезпечною, чисто середньовiчною забобоннiстю». Очевидно, Агатангел Юхимович, чоловiк особливий у ставленнi до жiночоi статi (навiть за домогосподарку вiн тримав старого парубка), iз задоволенням виконував це прохання. Важче припустити, що стало фатальним поштовхом для його улюбленого учня Миколи Левченка: вийшовши на волю в 1934 роцi, вiн повiсився у своiй киiвськiй квартирi.

Через десять рокiв, коли вже не було серед живих i «зниклого безвiсти» академiка, раптом об’явилася така собi Олек

андра Семенiвна Каштанова i назвалася матiр’ю п’ятнадцятирiчного Миколи Кримського. Керiвництво Академii наук дозволило iй узяти з квартири Агатангела Юхимовича його особистi речi. Порпаючись у шафi, Олександра Каштанова знайшла старий паперовий пакет i в передчуттi здобичi швидко його розгорнула. На жаль, замiсть грошей чи коштовностей вона побачила звичайну мотузку для сушiння бiлизни. Була там i записка, виведена рукою Кримського: «На цiй мотузцi повiсився Левченко Микола».

Хижа посмiшка перекосила обличчя «неосвiченоi, забобонноi» жiнки. Передчасна смерть ii коханця i таемниче зникнення Кримського наштовхнули ii на зухвалий, здавалося б, божевiльний задум. Олександра Каштанова оголошуе себе дружиною Агатангела Юхимовича, майстерно входить у роль його вдови i не тiльки повертае собi сина, а й стае власницею звенигородського будинку академiка. Коли мiсцева влада спробувала виселити Олександру Семенiвну з цiеi розкiшноi для простих смертних оселi, вона звернулася зi скаргою до самого Хрущова уже як дружина Кримського, i iй дали спокiй. Зате, увiйшовши у володiння, дружина-самозванка продемонструвала тут свою неосвiченiсть i забобоннiсть достоту iз середньовiчним розмахом. Архiвом репресованого «чоловiка» вона iз задоволенням розпалювала грубу. Вiд листiв Лесi Украiнки до Кримського (а iх було близько двохсот) у повiтцi знайшли тiльки окремi обривки, затоптанi козами.

Орiенталiст не мав сумнiву, що забобонна жiнка всiма способами виганяла з чужого будинку навiть духiв, наче боялася, що вони можуть повернути сюди справжнього господаря. Вона не знала, яка доля його спiткала. Напевно, ii дратувала i башточка над будинком, хоча «вдовi» Каштановiй навряд чи було вiдомо, що ii добудував уже сам Агатангел Юхимович i спостерiгав звiдтiля крiзь телескоп за доленосними зiрками.

До реабiлiтацii Кримського, тобто до травня 1957 року, доля його спадщини нiкого не цiкавила. Названому синовi Миколi дозволили отримати освiту лише у вiйськовому училищi, i вiн став льотчиком-штурманом. Саме йому вдалося зберегти фотоальбом Агатангела Юхимовича, який вiн передав iсторику Володимировi Хоменку.

– Чому б вам не написати спогади про Кримського? – запитав тодi краезнавець у Миколи. – Адже ви прожили з ним дванадцять рокiв. Невже нiчого не пам’ятаете?

– Пам’ятаю, – вiдповiв Микола Агатангелович. – Але немае нiчого брехливiшого за спогади. Вони схожi на розтягнутi некрологи. Адже навiть про цей альбом неможливо розповiсти правду. До того ж… – вiн довго не мiг дiбрати слiв, – я не впевнений, чи про нього можна розповiдати. Альбом зберiгала моя дочка… Вона загинула в автокатастрофi. Соромно зiзнатися, але я вiддаю вам цю рiч iз почуттям полегшення. По-моему, копирсання в чужих таемницях приносить нещастя.

У цьому переконався й Орiенталiст. До того ж, що бiльше вiн дiзнавався про Кримського, то загадковiшою ставала ця трагiчна постать. Агатангел Юхимович, утiкаючи вiд марнот цього свiту, знаючи його нездорову цiкавiсть до особистого життя вiдомих людей, свiдомо розставив у своему архiвi оманливi прапорцi. Вiн сам написав примiтки до власних листiв, знов-таки зi значною мiрою мiстифiкацii. Пiд час перебування на Сходi, у Бейрутi, Кримський зустрiв ще одну жiнку – вчительку росiйськоi мови з тамтешнього дiвочого пансiону «Бакурет ель-iхсан» Каменську. Як ii звали? Звичайно, Марiя. Пiсля iхнього нетривалого знайомства Каменська назавжди вiд’iжджала з Бейрута до Росii, i Кримський, користуючись нагодою, передав через неi два чудових шарфи для «своеi» Марii. Вiн провiв Каменську на пароплав i там, уже пiсля третього гудка, перед самим вiдплиттям, раптом запитав у неi: «А ви б не вийшли за мене замiж?» – «Ви збожеволiли», – вiдповiла перелякана жiнка.

Лист до брата Юхима, у якому Кримський розповiдае про цей епiзод (так, усього лиш епiзод), скидаеться на вiдволiкальний маневр: мовляв, у мене давно iншi симпатii, а шарфи для Марii – то тiльки знак поваги. Але й через тридцять рокiв, уже лiтнiй учений, вiн намагаеться вiдвести вiд себе пiдозру в «нечестивому» коханнi до братовоi. Кримський пише вiд третьоi особи коментар до згаданого листа, де ще раз, i дуже докладно, переконуе нас, що не мiг забути Марiю Каменську протягом усього свого життя. Те, що вiн не мiг забути Марiю, – це правда. Те, що Каменську, – брехня.

Принаймнi так вважав Орiенталiст пiсля того, як ретельно вивчив чернетку листа, що зберiгаеться в альбомi поруч iз фотографiею Марii Орчинськоi-Кримськоi. І ще вiн був переконаний, що цю чернетку Агатангел Юхимович берiг аж нiяк не для нащадкiв. Для себе. І тiльки через непередбаченi обставини не встиг ii знищити. Тому, коли краезнавець Володимир Хоменко повiдомив йому втiшну звiстку – будинок Кримських викупив Інститут сходознавства i там незабаром буде вiдкрито окремий музей, – Орiенталiст твердо вирiшив вiдвезти альбом у Звенигородку, але без цього листа.

Так збiглося, що й цього разу вiн виiхав туди в груднi – стояла така ж снiжна зима, але вже 1995 року. На автостанцii вiн зiйшов з автобуса з одним ве

ичезним пакунком пiд пахвою i вирiшив одразу ж провiдати будинок з екзотичною башточкою. Саме там справедливо i назавжди залишиться релiквiя – вiн притискав ii до себе, як живу iстоту, з якою зрiднився за довгi роки.

Мiстечко майже не змiнилося, якщо не брати до уваги кiлька панельних п’ятиповерхових коробок, що виросли на проспектi Шевченка. Тут досi стояла i знайома скляна забiгайлiвка, де колись волею випадку вiн придбав альбом. Змiнився тiльки Орiенталiст – якщо його тут хтось i впiзнае, то хiба що за окулярами з такими товстими лiнзами, що за ними майже не видно його неприродно великих, темних очей.

Вiн звернув на вулицю Ленiна i на першому ж будинку на розi побачив табличку, яка свiдчила, що ця вулиця тепер носить iм’я Агатангела Кримського. Агат… ангел. У перекладi з грецькоi це iм’я означае добрий вiсник. Добрий ангел…

Якийсь несусвiтнiй смуток пiдступав до горла i перехоплював подих. Вiн думкою перенiсся в липень 1941-го, i це перемiщення в часi, здаеться, вiдiбрало в нього всi сили. Але вiн чiтко побачив, як цiею вулицею промчав легковий автомобiль i пiдкотив до будинку академiка. Двое чоловiкiв у цивiльному рiшуче, без стуку ввiйшли в незамкненi дверi i побачили зодягненого по-селянському старого, який щойно повернувся з городу. Професорськi окуляри з товстими лiнзами видавалися якимись безглуздими на тлi цього одягу.

– Агатангел Юхимович? Збирайтеся! Нам наказано вивезти вас у Саратов. Туди вже евакуювали Академiю.

– Куди вже менi! – здивувався Кримський. – Я хворий i немiчний. А до того ж майже слiпий. Днi моi злiченi.

– Це наказ. Ми не можемо допустити, щоб учений зi свiтовим iм’ям потрапив до рук фашистiв. Так що покваптеся.

Вiн раптом усе зрозумiв. Яка там евакуацiя! Це арешт.

Спершу його вiдвезли до Киева, потiм до Харкова. Тут, у катiвнях НКВС, почався тривалий, виснажливий допит. На вiдмiну вiд бiльшостi своiх колег, Кримський не визнав себе винним в антирадянськiй дiяльностi. Та коли йому запропонували пiдписати протокол допиту, вiн не вважав за потрiбне заглиблюватися в суть фальшивого змiсту. Зате не змiг стриматися в iншому – лiнгвiст од Бога, Кримський, перш нiж поставити свiй пiдпис пiд протоколом, ретельно виправив у ньому граматичнi помилки слiдчого.

Через кiлька мiсяцiв, 25 сiчня 1942 року, вiн помер у кустанайськiй тюремнiй лiкарнi вiд виснаження. Мине ще пiвсторiччя, поки цей факт стане вiдомим завдяки свiдченню його спiвкамерника Івана Гречинина, що вiдбував свiй термiн за баптизм.

Що ближче пiдходив Орiенталiст до будинку з башточкою, то дужче притискав до себе важкий пакунок, наче боявся, що в останню мить альбом хтось вирве з його рук.

Ось вiн!..

Орiенталiст застиг, приголомшений. Спершу йому здалося, що вiн заблудився, що перед ним якiсь моторошнi декорацii чи примара з того ж сорок першого року. Тому що будинку… не було. Тiльки обгорiлi стiни дивилися на нього чорними дiрами вибитих вiкон. Пожежа цiлком проковтнула другий поверх разом з башточкою, навколо валялося обвуглене камiння, чорнi дерев’янi головешки, вкрита сажею бита цегла…

Вiн, як астматик, хапав ротом холодне, просякнуте гаром повiтря, вiн не вiрив своiм очам. У нервовому поривi зiрвав iз себе окуляри i наослiп кинувся до чорноi пройми дверей. Окуляри випорснули з його тремтячоi руки, впали на камiнь i бризнули на почорнiлий снiг дрiбними скалками.

Демон заперечення

Тайна вечеря з Григором Тютюнником

Як же йому сказати? Як?

Ми сидiли в пiдвальному шинку Спiлки письменникiв «Еней», який ось-ось мав зачинятися, часу лишалося обмаль, а менi все не повертався язик завести розмову про оту кляту «заковику», що не давала спокою цiлiсiнький вечiр. Я знав, що така балачка могла розгнiвати його вкрай, що потiм соромно буде глянути йому в очi, але надто великою була i спокуса. Можливо, вiн зрозумiе… може, щось придумае. Може…

Тютюнник того вечора був у гуморi, весело розгортав свiй неповторний театр одного актора, перекривляв спiлчанське начальство, однак сказав, що коли його «виженуть з лiтератури», то пiде працювати не в театр, а попроситься до Анатолiя Авдiевського в хор Вiрьовки. Спiватиме.

Здавалося, була слушна хвилина подiлитися з ним своею бiдою, тiльки ж… як? Йшлося про справу надто вже делiкатну чи, лiпше сказати, каверзну. Того року видавництво «Молодь» оголосило свiй черговий конкурс на кращий твiр про молодого сучасника i дещо несподiвано як на тi часи доручило вести цей конкурс Григоровi Тютюннику. Тобто вiдбирати рукописи, якi можуть претендувати на призовi мiсця. Григiр сумлiнно перегортав гори графоманськоi писанини, дошукуючись живого слова, i деякi рукописи давав менi на рецензiю для пiдробiтку.

За умовами конкурсу кожен вiдзначений твiр (бодай заохочувальною премiею) «Молодь» зобов’язувалася видати окремою книжкою. І от надходив час пiдбивати пiдсумки. Тодi й викликав мене головний редактор журналу, в якому я редагував прозу i який, до речi, перед тим надрукував знамените оповiдання Григора Тютюнника «Три зозулi з поклоном».

– Ти давно

бачив Григора Михайловича? – спитав редактор.

– Нi. А що?

Вiн помовчав, прокашлявся, мугикнув, потiм перескочив на iнше.

– Був я в ЦК комсомолу… гм… квартира тобi не свiтить. Будинок вони здають, але тобi, гм, поки що нi, не виходить.

Молодiжнi журнали тодi були друкованими органами Центрального комiтету комсомолу, який, мiж iншим, розподiляв i житло для працiвникiв преси.

Ну, що ж, знов не виходить, не свiтить. Це менi й так було зрозумiло. Але чому шеф спитав про Тютюнника? Григiр не знав i дороги до ЦК комсомолу, а якби й знав, то нiколи б туди не пiшов.

– Але е ще варiант, – сказав редактор. – Один впливовий чоловiк iз тiеi установи подав на конкурс повiсть. Про ПеТеУ. Профтехучилище, знаеш, дуже актуальна тема. І якби тому чоловiковi дати… премiю, то вiн би усе вирiшив з квартирою. Розумiеш? Чого ж не скористатися таким моментом? Поговори з Григором Михайловичем.

– Ви що, не знаете Тютюнника?

– Знаю… Однак… – вiн знову сухо прокашлявся, добираючи слiв. – Може, та повiстина не така вже й безнадiйна. Ну, певно, що не шедевр, але ж тема яка актуальна – ПеТеУ. І тут не йдеться ж про першу чи другу премiю. Хай буде третя, хай навiть заохочувальна, аби лиш… А раптом вона й так тягне на якусь вiдзнаку?

– Сумнiваюся.

– Ну, подумай. Поговори з Тютюнником. Такого шансу бiльше не буде.

І от тепер я «думав». Ми вже вийшли з «Енея», проте я так i не наважився завести мову про ту «аферу». А лихий усе нашiптував: та хоч спитайся про ту повiстину, може, вона й справдi тягне на заохочувальну, i вовки будуть ситi, i кози цiлi.

– Загляньмо ще до Ашота, – запропонував я Тютюнниковi.

– Рушили.

Ашот, спритний бармен-вiрменин, який тримав у своiх руках одну з киiвських кав’ярень, не був святою людиною, але мав одну славну рису, притаманну вiрменам: коли я розмовляв iз ним його рiдною мовою, то Ашот так розчулювався, що не лише наливав наборг, а й мiг спровадити за дверi усiх клiентiв, аби не гули й не заважали поговорити. Коли ми заходили до нього з Тютюнником, бармен, незважаючи на чергу, що товпилася бiля шинквасу, вискакував нам назустрiч, запопадливо знiмав iз Григора Михайловича бiлого мiлiцейського кожуха, i якщо не було вiльного столика, то швиденько виносив його десь iз-за «лаштункiв» або забирав у самого адмiнiстратора Дiми, добродушного еврея, зовсiм не типового для такоi посади. Ашот, звичайно, не читав жодного оповiдання Тютюнника, але якимось чуттям угадував у ньому великого письменника i дивився на нього з такою переляканою поштивiстю, нiби до кав’ярнi зайшов живий Гованес Туманян.

Власне, i того вечора, сидячи за окремим столиком у напiввiрменськiй атмосферi, ми згадували Гованеса Туманяна. Єреванський журнал «Гарун» надрукував Тютюнникове оповiдання «Три плачi над Степаном», а потiм надiслав йому, як уже визнаному майстровi, анкету, в якiй запитував про його ставлення до вiрменськоi лiтератури. Тютюнник поскаржився, що тут його знання дуже скромнi. Але тiй «скромностi» можна було позаздрити. Вiн глибоко знав i вiдчував прозу Гованеса Туманяна, якого у нас, та й не лише у нас, згадують лише як поета.

– Яке блискуче оповiдання «Гiкор», – сказав вiн. – У свiтовiй дитячiй лiтературi е три найкращi оповiдання: «Школяр» Тесленка, «Гiкор» Туманяна i «Маленький грiшник» Коцюбинського. Але «Маленький грiшник» – з невеличкою натяжкою. – Вiн злегенька всмiхнувся самими очима. – Якби я Михайловi Михайловичу переписав останнiй абзац.

Ось так. Нi бiльше, нi менше. Мабуть, Тютюнниковi не подобалася оптимiстична кiнцiвка цього трагiчного оповiдання, коли Дмитрик, щойно втративши матiр i потрапивши до лiкарнi, тiшить себе думкою, що не пропаде, адже свiт не без добрих людей. Проте й серед «добрих людей» тяжко i страшно старцювати сиротi – це на собi вiдчув Тютюнник, маючи за плечима одинадцять рокiв i порожню торбинку.

Ашот подав нам коньяк вiрменський, не розведений, певна рiч, а тому я дедалi смiливiшаю, набираюся духу i поволi, обережненько починаю здалеку. Мовляв, ось такий i такий чоловiк написав повiсть про ПеТеУ, подав на конкурс, я ii, щоправда, не читав…

– А я читав! – якось сердито каже Тютюнник, i двi глибокi складки у його мiжбрiв’i стають iще глибшими. – Читав. Жодного живого слова.

Я зiщулююсь i мовчу. Якщо «жодного живого слова», то далi немае чого й город городити. Ну ii к бiсу, цю аферу, бо зараз так розiзлю Тютюнника, що в нього вселиться демон заперечення i тодi вже взагалi нiякоi розмови не вийде. Нi про що. В його оповiданнi «Дядько Никiн» е така дуже цiкава характеристика цього вельми колоритного чоловiка: «Інколи в нього вселяеться демон заперечення. Це по-моему. А по-тiтчиному: “О, вже його якась лиха година мордуе!” Найчастiше це бувае тодi, як машина не заводиться. Тодi йому нiчого не скажи, бо все буде заперечувати – сердито i вперто. Стане, бувае, бiля ворiт, зiпреться на костур i жде, доки хтось iтиме чи iхатиме повз двiр. А на обличчi як написано: “Ну ж хай хтось спробуе сказати менi, що небо вгорi… Зразу одбрию!”»

Ось такий демон зап

речення, але, звичайно, на вищому, сказати б, фiлософському рiвнi вселявся iнодi i в самого Тютюнника. У такiй формi, менi здаеться, спрацьовував рефлекс самозахисту його оголеноi i беззахисноi душi. Коли вiн вiдчував у спiврозмовниковi фальш, лукавство, вдаванiсть (а таку гандж вiн вiдчував, як кленовий листок чуе морози), то наiжачувався, ставав колючим, затятим, i вже хоч би що казав йому той чоловiк, Тютюнник заперечуватиме i врештi-решт таки «одбрие» його з афористичним трiумфом. Ну, примiром, хтось iз улесливiших, аби здобутися на прихильнiсть Тютюнника, наiвно починае йому догоджати, пiддобрюватися:

– Оце прочитав, Григоре Михайловичу, вашу повiсть «Климко». Ви – справжнiй майстер!

– Який майстер? – паленiе Тютюнник. – Де ви взяли це слово? Писати – це любити. А хiба можна майстерно любити? Скажiть, шановний, ви що, майстерно любите свою матiр?

«Шановний» почуваеться нi в сих, нi в тих i за iншого разу, пританцьовуючи коло Тютюнника, буде обачнiшим. Якщо, скажiмо, мова зайде про Стефаника, то вiн уникатиме слова «майстернiсть», бо Стефаник – це любов i страждання, але Тютюнник обов’язково його переб’е:

– То майстер. Що тут багато балакать? Страх люблю майстрiв!

Класичним прикладом бунту демона заперечення був один випадок, коли Григiр Тютюнник подав до секретарiату Спiлки письменникiв заяву з проханням надати йому творче вiдрядження на Донбас (край його дитячих поневiрянь) на два мiсяцi. Поки засiдав секретарiат, Тютюнник у колi друзiв, тут-таки в Спiлцi, казав похмуро: «Думаете, вони дадуть менi вiдрядження? Еге, жди. Вони ж знають, що я не “оспiвуватиму” те, що iм треба».

Аж тут виходить iз засiдання секретар Спiлки Юрiй Збанацький i прямо до Григора:

– Вiтаю, Грицю, пiдписали тобi вiдрядження, iдь на здоров’я. Пiдеш на шахту, разом з гiрниками вугiлля покопаеш для досвiду.

– Я його туди не закопував – i вiдкопувати не збираюся, – «одбрив» Григiр.

Вiн аж потемнiв з лиця, опустив плечi й озирнувся до друзiв.

– Чули? На два мiсяцi з Киева висилають. Я iм тут кiсткою в горлi.

Дух цього демонiчного генiя витае у суворiй Тютюнниковiй прозi, заперечуючи все нице й потворне, все те, що викликало у ньому спротив i пекельний сум. Пекельний сум i муку, яка виморювала його сили, але живила у ньому творця.

Я не можу дивитися в його зболенi очi й мовчу. Менi соромно.

– Чому ти спитав за нього? – якось ураз насторожився Тютюнник.

– Та… Просто так.

– Не бреши! – пропiкае мене вимогливим поглядом.

– Не варто про це й говорити.

– Нi, якщо вже почав, то кажи.

І я переповiдаю йому розмову з редактором. А що тут, власне, приховувати? Хай знае, що бувають ще й такi «умови конкурсу». Я ж не прошу, аби вiн дав графомановi премiю.

Тютюнник довго мовчить. Вiн спантеличений. Але не злий. Демон заперечення ще не вселяеться в нього. Тютюнник, здаеться, здивований чи навiть приголомшений тим, що, виявляеться, може скластися ситуацiя, коли високопосадовий функцiонер залежить вiд нього. Григiр добре знае i те, що таке для людини власне житло. Сам набувся по чужих закапелках, по тiсних кутках, а путньоi хати не мав до смертi. Жив iз дружиною та двома синами у двох сумiжних дрiбних комiрчинах, прохiдна правила йому i за робочий кабiнет. Бачив вiн i моi найманi закутки на чужих смiтниках. Однiею з причин його постiйного самоспалення було те, що чужу бiду вiн сприймав чи не гострiше, як свою власну.

– Тю! – вигукуе Тютюнник i додае: – Сказав я перший склад свого прiзвища. Це iнтер-р-ресно! Але ж немае там жодного живого слова!

– Ну, то й годi про це.

– А може… що б же його таке придумать?

– Забудьмо, – кажу я i повертаюся до Ашота. – Ахпер-джан, еркугат коньяк бер, хиндрем[1 - А принеси-но, братику, ще два коньяки.].

Григiр принципово не торкаеться чарки. Вiн думае.

– А що, коли сказати, що премiю дадуть, вони тобi – ордер, а ми тодi р-р-р-аз! – i назад премiю, – мiркуе вголос Тютюнник. – Нi, не те! А що… коли справдi дати заохочувальну…

– Але ж потiм треба видавати книжку.

– А ми переграемо. Скажемо, що заохотили премiею до подальшоi працi, а на книжку рукопис поки що не тягне, га?

– Це ж не сiльський початкiвець… З такими хлопцями це дiло не пройде.

– Справдi. Не те! – погоджуеться Тютюнник. – От же ж i приключка. Слухай, а може, нам переписати цю сiрятину наново?

– Не те! – вставляю замiсть Тютюнника його улюблений вислiв.

– А може, вони тобi хату, а ми iм…

Уже й не згадати усiх тих вiдчайдушних варiантiв, якi вимудровував того вечора Григiр Тютюнник, i врештi-решт вiн так себе розпалив, що в нього ось-ось мав уселитися демон заперечення.

– Нiяких премiй, нiяких квартир, – «самозречено» сказав я i докинув ще одне його улюблене слiвце. – Баста!

Я взяв чарку i, «битий горем», вихилив ii до дна.

– Немае тут нiяких варiантiв! – твердо пiдсумував я, щоб закiнчити цю прикру розмову.

Але демон заперечення вже розпростер своi крила.

– Є!!! – раптом вигукнув Тютюнник i пiдняв угору вказiвного пальця. – Є!

Я вiдкрив рота i з на

iею витрiщив на нього очi, але Тютюнник зробив таку довгу паузу, що ледве не витяг iз мене жили. Вiн поволеньки взяв чарку, потримав ii, потiм так само поволi випив, поставив на стiл i подивився менi в самiсiнькi зiницi.

– Вихiд тут тiльки один, – сказав вiн. – Забирай мою хату. Та й живи!

Тверда земля Олександра Сацького

«Ось i п’ятдесят. Навiщо люди знають, скiльки iм? Думали б собi, що попереду вiчнiсть. Але ж вiдчуваю себе спокiйним, сильним i молодим. І скiльки ще попереду роботи! Оповiдань – 100, повiстей – 30, романiв – 10. Вони готовi, залишилось тiльки записати», – занотував у щоденнику 16 листопада 1980 року Олександр Сацький. Вiн зробив цей запис у день свого п’ятдесятирiччя i ще не знав, що з отоi вiчностi попереду в нього лишилося всього лиш п’ять рокiв. Дуже i дуже мало для справдження таких великих творчих намiрiв.

Але й зроблено було вже багато. Побачили свiт повiстi «Назар», «Клени», «Ця тверда земля», «До людей», «Моя далека сторона», «Я родом з дитинства», iншi прозовi твори, якi, щоправда, iшли до читача усiченi, перемацанi цензорами-редакторами, з котрими письменник не знаходив спiльноi мови до свого останнього дня. Загаловi ж бiльше вiдомi кiнофiльми, до яких писав сценарii Олександр Сацький, хоча загал майже нiколи не знае сценаристiв ба навiть найцiкавiших кiнокартин, як, скажiмо, дiтлахи не знають, хто написав для них «Червону Шапочку» чи «Попелюшку». Якщо ж ми уважно перечитаемо титри таких популярних свого часу фiльмiв, як «Перевiрено – мiн немае» («Ловчен-фiльм», Югославiя), «Марина», «Киiвська соната», «В бiй iдуть лише “старики”», «Вир», «Сказання про матiр» (Казахфiльм), то побачимо там iм’я Олександра Сацького. Бiльше двох десяткiв дуже вiдомих свого часу кiнофiльмiв…

Тiльки той, хто хоч приблизно уявляе мерзенну кухню кiнотворчостi, може здогадуватися, скiльки сил, нервiв i кровi вiддав письменник цiй працi. «Невже це я написав усi цi сценарii i всi iх “пробив”, i оце ще живий?» – здивовано запитував себе сценарист у тому ж таки щоденнику. І далi: «Немае нiчого страшнiшого вiд бездарних людей, що поставленi керувати мистецтвом».

Та якщо, зважаючи на вагомий творчий результат, багато хто вважав, що його доля в кiнематографi склалася майже щасливо, то життя Сацького-прозаiка сповнене дикого драматизму i незбагненних парадоксiв. Письменником вiн був од Бога. Народився 1930 року в станцiйному мiстечку Пологи Запорiзькоi областi, де жили переважно залiзничники, якi, за висловом Сацького, не «розмовляли, а балакали». Козацькi нащадки, вони зазнали найпотворнiших деформацiй колонiального життя, яке наклало вiдбиток не лише на мову цих людей, а й на долi, на душi, на мислення, i навiть на iхнi прiзвища, коли, скажiмо, Черкаса записували Черкасовим, а Соцького – Сацьким. І все-таки це залiзничне мiстечко було кровиною Украiни i водночас витворило свiй особливий колорит, свое життя, свiй свiт, який так любив письменник, народжений тим-таки свiтом, – вiддав-бо йому своi найкращi слова, найболючiшi почуття, найглибиннiшi думи.

Споглядаючи з вiкна своеi киiвськоi квартири хрещатикiвський мурашник, вiн найчастiше говорив про Пологи, про своiх землякiв, i тi побутово-комiчнi розповiдi були такi смаковитi, що самому хотiлося поiхати в Пологи i жити серед тих людей. Мрiяв так розбагатiти, щоб купити всiм родичам мотоцикли… Там, у Пологах, видно, водилася якась особлива пристрасть до мотоциклiв. Зрештою, не обов’язково було сiдати на поiзд, щоб потрапити в залiзничне мiстечко. Досить узяти повiстi Сацького, у яких свiтло таланту вихоплюе iз похмурих буднiв те, чого ми, може, й не помiтили б iз найближчого близька. Мабуть, кожен наш край, кожна найдальша сторона рано чи пiзно породжуе свого письменника, аби наблизитися до всiеi Украiни, а вiдтак i цiлого свiту.

Та от дивина: автора багатьох повiстей, оповiдань, п’ес, кiносценарiiв не приймали до Спiлки письменникiв Украiни. І це в той час, коли декого обдаровували письменницьким квитком за упорядкування збiрки чужих вiршiв «Комунiсти, вперед!», за кiлька статейок, перекладiв, чи й так – невiдомо за що. І це тодi, коли рекомендацii для вступу до письменницькоi спiлки Олександровi Сацькому дали Василь Земляк, Григiр Тютюнник, Анатолiй Дiмаров. І це тодi, коли знаменитий i вельми авторитетний Вiктор Астаф’ев писав про повiстi Сацького: «Це велика лiтература, а про велику лiтературу нема чого розводитися. Їi треба друкувати!»

А друкувати не хотiли. Звинувачували наше письменство в провiнцiйностi, хуторянствi, сусальностi, кучерявостi, та як тiльки з’являвся твiр сувороi правди, твердого чоловiчого слова – перед ним виростала стiна. І, висотавши своi нерви у киiвських видавництвах, деякi талановитi письменники iнодi зверталися до Москви, аби побачити своiх «дiток нерозумних» бодай у чужiй одежинi. Олександр Сацький, замiсть того щоб писати новi, уже готовi в уявi твори, заходився у розпачi перекладати росiйською своi недрукованi повiстi. Його можна було зрозумiти: митцевi необхiдне самоствердження. Тут, удома, його обми

ають, ховають вiд нього очi, а там заохочують найвiдомiшi, найiменитiшi, i сам Андрiй Тарковський пише про повiсть «Телячий язик»: «Це те, що висiло в повiтрi рокiв 10–15, а ти впiймав його i передав в образах … це не вiдкриття, це одкровення».

Однак i там, на чужинi, рукописи Сацького ще довго ходили по руках, призбирували комплiменти, «ахи» та «охи», а широкого свiту не бачили. І лише через рiк пiсля смертi письменника (ну звичайно ж, пiсля смертi) у Москвi нарештi виходить об’емний том «Эта твердая земля» («Советский писатель», 1987 р.), який умiстив вiсiм повiстей. І те, що за його життя не викликало б особливого подиву, сьогоднi рiже по серцю – «перевод с украинского автора». Хто тепер скаже, скiльки його нових творiв поглинув отой «перевод»? А втiм… нiхто навiть не знае, коли прийдуть до нас усi написанi повiстi Сацького рiдною мовою.

Я познайомився з ним десь чи не 1980 року, коли письменник занiс до редакцii журналу «Ранок» оповiдання «Гоц-гоц». «Ранок» тодi був на пiдйомi, публiкував багато цiкавих речей, якi не пройшли цензурне сито iнших видань. Досить сказати, що саме цей журнал уперше надрукував «Три зозулi з поклоном» Григора Тютюнника. Либонь, добра репутацiя часопису привела до нас i Сацького. Якраз перед тим «Лiтературна Украiна» надрукувала його оповiдання «Ванькова мати» – «розкiшну рiч», як сказав би Валерiй Шевчук, бо саме так вiн згодом охарактеризував i «Гоц-гоц» («Ранок», 1981 р. № 4). Розкiш та полягала у розкутiй смiливостi письма, у вмiннi автора не мотивувати людськi вчинки, а розкривати iхню природу. Розкривати гостро, безжально.

Таким же гострим, жорстким, часом колючим видавався i сам автор цих творiв. Худорлявий, стрункий, пiдтягнутий, вiн був меткий у рухах, меткий у поглядi проникливих очей, у яких десь далеко-далеко вловлювалася скептична смiшинка. Любив просту, практичну вдяганку – картуз, вiйськова зелена сорочка, що «справляло враження» на кiностудiйну публiку, голiнну до всiляких екстраваганцiй. Те враження особливо загострювалося на тлi мiщанських чуток про фантастичнi гонорари кiносценариста, i мало хто знав, що пiсля «фантастичних» гонорарiв вiн iнодi роками не мав пiдробiтку i сам дивувався, як його дружина Людмила (вiн називав ii Люба) могла приготувати страву з повiтря. Я сам бачив його анкети, де у графi «мiсце роботи» так i стояло – безробiтний. А форменi сорочки, либонь, лишилися ще з вiйська, бо вiдразу пiсля школи Сашко Сацький навчався у Днiпропетровському i Томському зенiтно-артилерiйських училищах, а потiм служив на Далекому Сходi.

Не знаю, як удалося йому вирватися з армii, але 1957 року Сацький втiкае до Москви i вступае до iнституту кiнематографii (ВДІК) на вiддiл кiнодраматургii. Якщо в тi часи до знаменитого iнституту приходили переважно «дiти великих батькiв» у замшевих курточках, Василь Шукшин прийшов у кирзових чоботях, то Олександр Сацький з’явився у вiйськовому строi «справжнiм мужчиною», i цю чоловiчу справжнiсть, готовнiсть постояти за себе (часом грубувату й нестриману) вiн зберiг назавжди. Ненавидiв улесливостi, пiдлабузництва, рiзав у вiчi матiнку-правду всiм, незважаючи на чини («Все бiльше зустрiчаю сволоти серед членiв партii»), i це, звичайно, не створювало йому нi житейського комфорту, нi творчого затишку. Нiколи не комплексував слiпим схилянням перед авторитетами, мав своi власнi критерii в оцiнцi малого й великого. Був такий грiх у письменникiв старшого поколiння, особливо у спiлчанських функцiонерiв: вони завжди казали молодим, що не треба поспiшати писати, треба спершу набратися досвiду, iти на завод, на колгоспнi лани, iти в гущу людей (я й досi не знаю, що воно таке – людська гуща), i цi поради-рецепти якось розхолоджували, викликали майже апатiю до лiтературноi працi. Уроки Сацького були цiлком протилежними. Вiн радiв кожному вдалому оповiданню молодого автора, казав, що такого не напише нiхто з отих повчальникiв, працюй, працюй день у день, поки е сили («Прийшла фраза – запиши, бо бiльше вона нiколи не прийде»). Це була виняткова риса письменника – вселяти молодим вiру у власнi можливостi, i пiсля кожноi зустрiчi з ним хотiлося працювати.

Інодi менi здаеться, що Олександра Сацького тому й не приймали до Спiлки письменникiв, бо дехто боявся його бунтiвного характеру, неприхованого спротиву до роздування авторитетiв («Вони пишуть не чорнилом, а пахучим вазелiном»), когось страхала звичайнiсiнька людська вiдвертiсть, коли тобi прямiсiнько в очi скажуть, хто ти е насправдi попри всi нагороди й лауреатства. («Зустрiв одного iз секретарiв Спiлки. Сказав, що читав його новий роман. А вiн: давай зробимо кiно. Не можна, кажу, з лайна робити кiно»).

Та за тiею нещадною прямотою, грубою, часом солоною, часом перченою фразою ховалася вразлива душа вродженого iнтелiгента, душа, яка вже не витримувала тотальноi фальшi, лицемiрства, взаемозахвалювального сюсюкання. Коли ж iшлося про чужу бiду, про кривду, несправедливiсть, ця душа переймалася найщирiшим спiвчуттям, письменник спершу мовби аж зiщулювався перед незбагненною ал

гiчнiстю глумлiння, а потiм ураз вибухав, кидався до телефону, стукав у всi дверi, звертався до тих, хто, на його думку, мiг зарадити справi. Вiн, до речi, вмiв артистично iмiтувати чужi голоси, зокрема, дуже вдало пiдробляв тембр Павла Загребельного й iнодi мiг по телефону накричати на когось вiд iменi вельми впливового на той час живого класика. Допомагало.

Пам’ятаю, як перш нiж знiмати «Вир», на роль Тимка пробували Михайла Тютюнника – небожа Григорiя, сина Григора. «Не грае, а живе в “шкурi” Тимка, – казав про нього Сацький. – Мишко тут кращий за професiйних акторiв». Однак чиновники Держкiно УРСР заборонили знiмати Михайла: «Тютюнники – вони всi крамольники. Досить того, що ми дозволили екранiзувати “Вир”». Тодi Сацький обдзвонив усiх державних лауреатiв, усiх орденоносцiв, Героiв Соцпрацi, депутатiв, членiв ЦК i т. д. (було, бач, щось i наiвне у цьому суворому чоловiковi), але знов-таки у запальних суперечках тiльки нажив собi ворогiв, а на роль Тимка… виписали з Москви Тараторкiна.

«Гаразд. Житиму далi. Але як писати, як? Брехати треба вчитися. Щоб лiтература служила тiльки менi, а не людям», – гiрко iронiзував Олександр Сацький у своему щоденнику. Однак брехати вiн так i не навчився, та й нiколи цього не прагнув. Талант прозаiка у тому й полягае, що навiть небилицю вiн робить правдивiшою за бувальщину.

Якось менi довелося побувати з Олександром Сацьким у Мiнкультi на офiцiйному обговореннi однiеi п’еси про вiйну в Іспанii. Зайшла дискусiя, зокрема про епiзод, де партизан збивае з автомата лiтак, що летiв низько над землею. Котрийсь iз чиновникiв запевняв, що це неможливо – збити лiтак з автомата. Сацький подивився на нього з iронiею i раптом сказав:

– Знаете що, голубчику? Лiтак iнодi й сам падае. Навiть без автомата.

* * *

Перед очима один день ранньоi-ранньоi, молодесенькоi весни, яка iще не цвiте, а тiльки тремтить у передчуттi того цвiту. Олександр Сацький гукнув мене до себе на дачу (робота в кiно таки дозволила йому купити будинок у Ворзельському лiсi), i там, при багаттi та при донебесних соснах, ми гомонiли до смерку. Про Тютюнника i Земляка, про Шукшина i Астаф’ева, Довженка i Тарковського, а найбiльше вiн говорив знову ж таки про своi Пологи, про той куточок Запорiзького краю, який випровадив його у широкий свiт, але й вiд себе не вiдпускав, не вiдпускав…

Господар дiставав з льоху домашне вино (вiн його сам робив, хоча до спиртного був зовсiм байдужий), – оце з яблук, оце зi смородини, – i на душi було свiтло й погiдно, i здавалося, що попереду ще тисячi й тисячi отаких днiв, попереду – вiчнiсть. Тодi я не знав, що з отiеi вiчностi Олександровi Сацькому залишилася крихта, що невдовзi гримне Чорнобиль, i ми, кияни, похапавши на оберемки дiтей, кинемося наослiп хто куди, i того ж чорного року вiдiйде за обрiй скорботи мiй старший товариш.

А того березневого дня на прощання вiн подав менi пучечок пагонiв:

– Постав удома у воду. Це форзицiя. Через день-другий спалахне жовтим цвiтом.

Так воно i було… Ясний жовтий цвiт. У народi його називають золотим дощем.

І тепер, як тiльки надходить рання весна, ще несмiлива, ще молоденька, яка тiльки-но пробиваеться крiзь мерзлоту, а ще коли десь побачу, як засвiчуеться кущ форзицii, завжди згадую Олександра Сацького. І хоч душу огортае жовтий смуток, хочеться працювати, хочеться щось робити…

Полiт в’язня

Розмова з Тарасом Мельничуком, почасти ним же записана та доповнена рукою поета мiсячноi ночi

Бачу. Вiн лежить на пiдлозi у найменшiй кiмнатi Ірпiнського будинку творчостi й хапливо записуе на окрайцях паперу слова, що линуть до нього десь iз неба. А може, летять вiд самого мiсяченька, якого вiн так любив, що рука сама тяглася до пера, коли той засвiчувався у небi. Вiн худий, довгочубий, бородатий, сивий, схожий на мольфара чи й самого Саваофа. На зiбганiй постелi сидить, як панi, кицька на ймення Катруся й не зводить здивованих очей з поета, котрий уже знемагае вiд повенi мiсячного сяйва, вiд повенi слiв, до яких вiн промовляе уголос:

«Годi! Я вже не здужаю вас записувати, ходiть собi далi, а менi дайте спокiй».

Але слова не слухаються його й рiвно лягають на папiр з-пiд змореноi руки, як лягае зерно в розпушену землю з твердоi долонi сiвача. Бо це були слова, судженi Небом тiльки йому, Князевi Роси, i вони знаходили його на землi повсюдно, знаходили й там, за сiмома тюремними мурами, куди не мiг зазирнути навiть мiсяць.

Тараса Мельничука кидали за грати двiчi, та, власне, усi свiдомi лiта його ловив i ловив цей свiт – i то не лише у фiлософському, сковородинiвському сенсi, а в прямому значеннi цього слова.

Вiн уже був лауреатом Шевченкiвськоi премii, а не знав достеменно, чи реабiлiтований, чи нi, бо тi, хто гнався за ним усе життя, й далi правили свiтом i реготали на згарищi його батькiвськоi хати.

Так випало, що якраз пiсля вручення Тарасовi Мельничуку Шевченкiвськоi премii в березнi 1992 року вiн, перш нiж повернутися до Коломиi, зупинився на тиждень у мене, в киiвськiй квартирi. Хворий,

iз тяжким кашлем, поет майже не виходив з помешкання, але так само, як i в Ірпенi, навiть ночами не хотiв лягати в лiжко, примощувався обiч нього на пiдлозi й час вiд часу щось занотовував собi на клаптиках паперу.

Свiдомий того, що цей сивобородий мольфар слова, схожий на бога, у справедливому майбутньому стане гордiстю украiнськоi лiтератури, я занотував розмову з Тарасом Мельничуком «для друку». На деякi запитання вiн записав вiдповiдi власною рукою, а тому цей дiалог не е спогадальним, коли в пам’ять втручаеться ще й уява. Це – живе слово поета, слово-свiдчення, яке вiн записав рiвно за три роки до свого безсмертя.

– Я людина-сова. Сич, пугач. Людина ночi. Людина мiсяця. Я з мiсяцем ходив по горах, вилазив на скелi. Любив його, i вiн – мене. Мiсяць пiднiмав мене у височiнь, диктував метафору i малював образ Бога-Творця. А Ісус був у серцi. І я знав: хай буде слово мале, але живе, як росина. Бо що з того, що море велике, як вода не годиться. Тож нащо у Бога й день, як у мене, козака, е мiсяць. Я вдень не пишу, тiльки вночi.

– А бувае так, що тобi взагалi не пишеться?

– Нi, я такого не знаю, бо нiколи себе не силую. Нiколи не кажу собi, що мушу писати, воно само приходить. Я зовсiм не напружую мозок. Вiршiв у мене пропало набагато бiльше, нiж е. Я фiзично неспроможний записати усього, що менi являеться. Хотiв би написати роман, та не маю сили навiть занотувати автобiографiю. Інодi менi здаеться, що дивлюся на свiт мертвими очима. Але часом спалахуе iскорка. І коли напишу кiлька рядкiв, то оживаю. Слово дае менi живлення. Це взаемодiя: я оживляю його, а воно – мене. Однак мозок i серце нiколи не треба гвалтувати. Цей свiт мусить працювати без напруги. Хоча… Я нiчого не можу довести до пуття. Написав, розкидав, загубив. Що ти хочеш з блукальця? Ненавиджу, коли хтось прибирае менi в кiмнатi, на столi. Тодi я нiчого не знаходжу. Видиш, коли я мав свою хату, яка згорiла, то там була тиша, спокiй. Тiльки я i Бог. Там я дуже швидко набирався сили. Позаторiк з 19 на 20 серпня (це мiй день народження) зробили менi подарунок – спалили хату. Душу спалили. І я знаю палiя.

– Чому ти не подав до суду на нього?

– Навiщо? Що вiн вiдшкодуе? Вiршi за мене напише? Тепер я мiсця собi не знаходжу. А думки, цiкавi образи приходили до мене й сьогоднi. Та й утекли. І бiльше не повернуться. Вони до мене нiколи не вертаються, якщо вiдразу не запишу. Слово – жива iстота. Воно свiтиться. А поет – посередник мiж Богом i людьми.

– Ти вiриш у Бога?

– Я його вiдчуваю. Навiщо вiрити чи не вiрити? Вiн е. Це мiй Бог. Творець. Вiн рятував мене вiд смертi навiть тодi, коли я сам не хотiв жити. А я часто просив собi смертi. В народi кажуть: «Дощу i смертi не проси». Я ж просив. Завжди був у конфлiктi зi свiтом. Навiть iз рiдними. Завжди був самотнiм.

– А в дитинствi? Що було найсвiтлiшого? Кожен виносить iз нього щось незабутне…

– Дитинство було паскудне. Вiйна, шанцi, нiмцi, москалi, мадяри. Пам’ятаю, як один мадяр тицяв менi шоколядку, а я втiк од нього. Змалечку я дуже любив дощi. Осiннi, лiтнi, веснянi. І вiчно був мокрий, ще з пастушка. Видно, я ще й людина води. Мама казала: «Ти як кумка». Це в нас так називають жабцю-джерельничку. В окопах, траншеях було повно каламутноi води, i я купався в тих ковбанях. У нашому селi Уторопах iще протiкали рiчечки Уторопець i Долiпотiк. Я з них не вилазив. Любив страх. Щоб у грудях хололо i дух перехоплювало. Любив вилiзти на високе дерево або стояти над прiрвою. У рiчцi ловив руками рибу клень у кашицях. Це, знаеш, такi печери у корiняччi старих верб. Я був там заплутався i ледве виборсався. В однiй кашицi жив Цмок, який ловив дiтей. Я бачив його велику i страшну голову. Тепер уже немае рiчки Уторопець, колгосп отруiв гнояркою. І Цмока отруiв. Та й не тiльки Цмока. Йой, а якi черемхи росли над потоком! Одна велетенська – то мама. І двi меншi, ii двое дiток.

– Ти, напевно, змалечку писав вiршi?

– Та було. І вже тодi мене, ще малого школярика, вперше за них репресували. Брати. Знайшли в мене вiршi, у яких я бунтував проти них i тата. Знайшли i нумо встидати. Я мусив стояти i слухати, як вони читають тi вiршi уголос. Згоряв од сорому, а втекти не давали. Ще я любив iхати, проте не мав ровера. Тато зробив його менi з дерева, без педалiв. Можна було iхати тiльки згори. Я завжди чекав-виглядав березня, коли зацвiтали бiленькi окрадки. Це як у вас пiдснiжники. Потiм з’являлися фiолетовi бриндушки, якi ростуть лише в Карпатах. Вони зацвiтають i пiзньоi осенi – зустрiчають весну i зустрiчають зиму. Оце й усi моi дитячi радощi, про якi ти питав. Нi, брешу. Я не сказав, можливо, про головне. Великою втiхою мого дитинства були книжки. Пiд пiччю горiв каганець iз гiльзи-сорокап’ятки, i я читав Шекспiра. Довкола мене лазять великi чорнi таргани, я iх називав «пани в чорних плащах». Але вони не кусаються, i менi затишно в цьому пiдпiччi. Я переписав у зошит всього «Гамлета», бо мусив вiддати книжку. Читав «Бiблiю» i вiдчував у нiй вiчну таемницю, закриту метафору, якоi нiколи до

iнця не збагнути. Такою ж загадкою вiяло i вiд Шекспiра. Менi так добре було з тими книжками при каганцi, я так призвичаiвся до тiсного затишку, що нiколи б не змiг писати у великiй залi. Вiдтодi постiйно шукаю такого кутка, до якого б я змiг забитися, заховатися вiд усього свiту. Але не знаходжу.

– І все-таки, Тарасе, ти постiйно писав, хоча в побутово-житейському розумiннi мав вiд того тiльки лихо. Коли почалися найбiльшi прикрощi?

– Десь у 1964-му роцi я жив у Глибокiй на Буковинi. Була в мене тодi друга жiнка, молода, гарна. А я працював у районнiй газетi, у вiддiлi сiльського господарства й отримував 100 карбованцiв. 30 платив за квартиру. Жiнки тодi гарно зодягалися, то й моя ж хотiла вбратися. Зодягни пень, то буде подобень. От я й вирiшив десь виступити з вiршами, пiдробити копiйку. Поiхав у Чернiвцi, там був вечiр поезii в унiверситетi. Пам’ятаю, сидiли в президii Микола Бурбак – вiн тодi очолював Чернiвецьку письменницьку фiлiю, Андрiй М’ясткiвський iз Киева, з редакцii журналу «Днiпро», ну а решта – комсомольцi. Якимось дивом i мене посадили в президiю. Як гостя чи що. Бурбак каже: «Хлопцi, по одному вiршу читайте». А я саме написав велику поему «Осанна»! Що менi той один вiршик? Беру i читаю. З трибуни. Коли чую: стукають-дзенькають по графину, мовляв, годi, закiнчуй. А iз зали кричать: «Хай читае, не затикайте рота!». Читаю далi, аж менi волосся сторчма на головi стае. «Дзень-дзень!» – стукотять по графину, нервуе президiя. «Не перебивайте!» – волае зала. Я увiйшов в екстаз, читаю на повен голос, не зважаю нi на кого. Бiса ви мене зупините!

– Ця поема також не збереглася?

– Нi, слухай далi. Дочитую я «Осанну» й вiдразу виходжу в коридор, – знаю, що зрубав гiлляку пiд собою. Коли це вибiгае i М’ясткiвський: «Дайте поему, ми надрукуемо в журналi “Днiпро”»! Я, дурний, не дав. Виходить ще колишнiй мiй викладач, на очах сльози: «Я не знав, що мав такого студента».

– Хiба ти до того не друкувався?

– Пастушенко у Вiнницькiй мiжрегiональнiй газетi дав смiливу добiрку. Потiм я ще послав туди вiршi. Коли це пiсля того виступу в Чернiвцях викликае мене заступник редактора тiеi газети, та ще й посилае по мене машину. Дружина Маруся вагiтна була, сiдае зi мною, а в машинi ще двое хлопцiв у чорних плащах. І везуть, куди ти думаеш? Прямо в кадебе. Маруся вiдразу вгледiла вивiску на фасадi, а я ще й не туди, нiц не можу второпати. Потiм мене самого заводять до кабiнету, й один iз них рiзко витягуе шухляду зi столу i кидае передi мною фотокопii тих вiршiв, що я послав до газети. «Твоi? Пиши пояснювальну». А що менi пояснювати? Що я хотiв купити жiнцi пальто? «Це антирадянщина!» – «А що це таке?» Василю, чоловiче, хочеш – вiр, хочеш – нi, але я справдi тодi не знав, що таке антирадянщина. Бо не мав нi радiо, нi телевiзора. І це на мене впало, як половик на курку. Половик – то по-нашому яструб. «Не буду я нiчого писати й пояснювати», – кажу. Тодi до кiмнати вдираеться кирзова морда i в гавкiт до мене: «Пиши!» А я теж у крик: «Не буду!» Затявся. Тут знову пiдступае той перший, спокiйнiший, i наказуе кирзовiй мордi вийти. А до мене тихенько так, довiрливим тоном: «Тарасе, не зважайте на нього, цей чоловiк пiдготовлений для Румунii. А я… я сам люблю лiтературу, закiнчив унiверситет, але так сталося, що пiшов працювати в органи. Тарасе, я бачу, що ви справдi нiчого не розумiете. Прошу вас, напишiть кiлька слiв, що ви схибили, бо вiд вас не вiдчепляться». І продиктував менi, як то треба писати.

– А ти можеш щось пригадати з отих вiршiв, за якi вони напосiли на тебе?

– Мало. Зовсiм мало. Хiба ось такi рядки:

Що я маю?
Серце незаржавiле,
Гойний торс, наче круп коня,
Та вiдрiзанi матерi коси
сивi, аж бiлi,
Й руку батька,
Яку вiдрубала вiйна.
Буть рабом для мене –
Сама насолода.
Бунтувати навiщо?
Змиривсь я давно.
Ось вам шия моя
Й шия мого народу –
Налигайте i натягайте
Поглибше ярмо.

Й ото з 1964-го року вони як сiли на мене, то не злазили вже до 86-го. Нiде не давали роботи. Куди не приiду, мурло каже: «За 24 години геть!» Нi прописки, нi роботи. Я поiхав у тайгу, в Томську область. Туди засилали людей, а мене й звiдти вигнали. У 1971-му роцi прибився додому. За що жити? Як? Одного разу пiшов у село, де буфет i крамниця, купити цигарок. А на душi тривога, зима була. Аж пiдходить секретар селищноi Ради. «Ходи, – каже, – завтра прописатися». У мене серце тенькнуло: завтра ж субота, тут щось не те. Але вiн ще улесливiше: «Ходiмо до буфету, Тарасе». Заходимо, чую, смажать щось, а на столi вже горiлка й пиво. І ще пара пiдлабузникiв його сидить. «Щиро» п’ють та наливають. Е, думаю, треба тiкати, бо халепи тут не минути. Я потихеньку вiдшився вiд них, i на другий день пiшов не до сiльради, а заiхав до Косова, а там у мене товаришка була, Зена. Нiч перебув, удосвiта встаю, збираюся на Кути, а там далi до Вижницi, а там… Тiльки ж на душi так тяжко, тоскно. Ще й сiчень надворi, я боюся цього мiсяця, вiн нещасливий для мене. Дiйшов до автобусноi станцii, а

тут якийсь чоловiк: «Тарасе, здоров! Не впiзнаеш?» – «Нi». – «Та ж ми випивали разом у буфетi. Я – Леонов. Начальник Косiвського кадебе просив, щоб ти зайшов до нього. Іду я з ним плече до плеча, як Довженко зi Сталiним. Бiчним зором бачу ще «хлопцiв». А в мене пiдошви слизькi – не втечу. Завели мене в районне кадебе. Там iхнiй начальник i ще якийсь бурмило вже ждуть. Кажуть менi, що треба iхати в Івано-Франкiвськ до начальника обласного кадебе. Садять у машину, i та летить з такою швидкiстю, що я не знаю, як ми не перекинулися. Йой, чоловiче, яка страшна невiдомiсть. Я зрозумiв, що вже заарештований, але що далi? Не знав, що менi можуть присудити. Рiк, п’ять, десять, двадцять рокiв? Чи, може, розстрiляють. Не знав. І справдi, далi розмова була коротка. Потiм камера, слiдство, допити. Суд. Закритий. Дiстав я чотири роки за антирадянську пропаганду та агiтацiю. Далi пiшли етапи. Львiвська, Харкiвська, Свердловська, Пермська тюрми. 36-та зона. Сумнозвiсне селище Кучино… Де Стус загинув… Не хочу. Не хочу згадувати.

– Що найтяжче в неволi?

– У неволi, чоловiче, найтяжча неволя. Але в тюрмi я плакав тiльки раз. Коли один мiй товариш, нинi знаний полiтв’язень, не дав менi на етапi «Кобзаря». Я нiчого нiколи нi в кого так не просив, як Тарасового «Кобзаря». Та вiн не дав, тримався за нього, як за молитовник.

– Але ж ти писав i там, на зонi?

– Так, звiсно. Там я готував навiть рукопис поетичноi книжки. Це робиться так. Витрушуеш тютюн iз дешевоi цигарки i маеш дрiбний аркушик. Олiвець загострюеш, як голку. Тодi на такому папiрцi вмiщуеться з одного боку 80–120 рядкiв. Господи, скiльки я капарiв над тим рукописом. Мiсяцями! І знов мав вiд того лише гризоту. До людей той рукопис не потрапив. Левко Лук’яненко, з яким я сидiв, сказав, що не було змоги передати моi вiршi на волю. Я знав, що передавали багато статей, рiзних свiдчень, вiдозв, а от поезiю… Нi, чомусь ii цiнували менше. Ти не можеш собi уявити, як менi було боляче, коли оту свою «книжку» довелося зжувати над рукомийником. Кажуть, рукописи не горять. Брехня! Не кажiть менi цих слiв. Одне й те саме не напишеш, як не ступиш двiчi в одну рiку.

– 1976-го тебе звiльнили пiд адмiнiстративний нагляд. А через два роки знову був суд. Репресивнi органи часто вдавалися до рiзних провокацiй, аби полiтичне судилище замаскувати пiд кримiнальне. Здаеться, так повелись i з тобою?

– Атож. Дали менi в зуби в сiльськiй забiгайлiвцi. Спровокували бiйку. Своi ж таки, мiсцевi. І почалося судилище. На мене полювали, як на вовка. Я ще два тижнi переховувався в зятя. Потiм приiхала мiлiцiя, знайшла до всього закваску на горiлку. Цькували з усiх бокiв. Гей, чоловiче, коли тебе поставлять до стiни, не сподiвайся, що хтось заступиться. Несправедливiсть убивала мене. Ти от питав, що найтяжче в неволi. То це вона, несправедливiсть. Видиш, Василю, багато людей знало, за що сидять. Уже там, серед кримiнальникiв, пам’ятаю, один танцював, примовляючи: «Я помстився, я двох убив, як псiв, iх немае, вони там, а я танцюю по них, а не вони по менi». А що я? Я хотiв людям тiльки добра. Моя поезiя була передчуттям лиха для свiту. Тiльки поет володiе таким передчуттям i здригае совiсть народу. А з другого боку – це жебрак, з якого смiються. Бо якщо вiн не слуга, то нiц не мае. Лише вiддае. Поет – це ще й предтеча, а предтечам, як вiдомо, вiдрубують голови. Хiба Стусовi не вiдрубала голову комунiстична iмперiя за те, що вiн провiстив ii загибель. Поет – вiчний бунтар, навiть за влади золотоi. Поезiя для поезii – це гарно, це зовсiм неважко. Але ж е бiль. Найбiльший бiль у моему серцi – це Украiна. Видиш, як сталося: те, що для мене найдорожче, стримить ножем у моiх грудях. Украiну я не можу забути анi на мить. Якби я мав можливiсть стати проти вандалiв зi зброею! Ти не дивись так на мене, не думай, що я тiльки для вiршiв народився. Я жорстокий. Але в часи УПА я був маленький, iнакше був би там. Жаль, спiзнився. Доля. Так вона вирiшила. Знаеш, iнодi я сердитий на бандерiвцiв. Часом менi здаеться, що в наших Карпатах нiяка сила не могла нас здолати. Є такi гори, такi скелi, де вдвох треба йти тiльки поруч, бо зiрвеш камiнь на того, хто йде позаду. Не вистояли. Бо й серед нас були зрадники, покручi i перевертнi. Правду кажу тобi, що з шести рокiв я мрiяв про зброю. Видно, я живу не в своему часi. Чи не вписався в нього. У моему роду вбивць не було. Але, чоловiче, я бачив на цьому свiтi стiльки жорстокостi, що на бiса менi моя поряднiсть? А скiльки було на сiм свiтi убивць, на яких нiхто й пальцем не показав. Пам’ятаю, на зонi був один добрий такий дiдо на прiзвище Опанасенко. Із бульбiвцiв, уже вiдсидiв двадцять три з половиною роки. Лишилося ще пiвтора. Старий постiйно перевиконував норму, хотiв заробити собi на волю. Жити хотiв. Ми ще на нього гнiвалися, бо i нам норму пiднiмуть. А дiдо впертий! Однiеi ночi менi приснилося, що в мене на руцi зупинився такий великий-великий годинник. Я прокинувся, кажуть: «Опанасенко стратився». І хто й коли покарае отих, що навiк зупиняли годинники

лижнiм своiм, хто й коли нам пояснить, чому людина, яка стiльки пробула у в’язницi, яка так мрiяла про бiлий свiт, про нове життя, покiнчила самогубством перед самiсiнькою волею?

– Тарасе, а коли ти був серед кримiнальникiв, то чи знали вони, що ти поет? Чи мали тебе за бiлу ворону?

– Слабий не любить здорового, темнота – свiтла, а дурний – розумного. Я зекам нiколи не казав, що пишу вiршi. Про це знав тiльки один кишеньковий злодiй, бо вiн дуже спритно переховував моi рукописи. Цей крадiй був маленький i лисий, через те зеки називали його не iнакше, як Ленiн.

– Усе-таки i там, за гратами, тобi вдалося зберегти дещо з написаного. Одна твоя книжка, яка вийшла в Канадi 1982 року, так i називаеться «З-за грат». Ти маеш цю книжку?

– Та де! Хтось колись показував, а в мене самого нема. У мене нiчого нема. І, як ото й колись, нема нi радiо, нi телевiзора. Оце на врученнi премii хотiв було пiдiйти до Президента, перекинутись словом, та не змiг згадати, як його по батьковi. Знаю, що Леонiд, а далi… ну, хоч убий, не згадаю. Маркович? Наче нi. Звернутися «пане», то ще образиться. Хоча «пане» я й сам не дуже полюбляю, бо взагалi-то я, знаеш, князь, i люблю спiлкуватися з князями.

– Тебе так часто i називають, як ти назвав свою книжку, – Князь Роси. А пiд якою назвою вийде твоя наступна збiрка?

– Теж «Князь роси». Збiрок може бути багато, а книжка одна.

– Якось Григiр Тютюнник сказав, що великим украiнським письменникам судилося бути авторами однiеi книжки. Шевченко створив «Кобзар». В один том можна вмiстити все написане Стефаником, Тесленком, та й проза самого Тютюнника мае обсяг однiеi великоi книжки. Це саме можна сказати i про твого улюбленого в дитинствi Шекспiра. Чи можеш назвати лiтературнi iмена, якi мали на тебе найбiльший вплив як на поета?

– Я не маю постiйних улюбленцiв. Цi iмена весь час змiнювалися. А взагалi мушу зiзнатися, що я нiколи не мав доступу до свiтовоi лiтератури. І, як ти вже знаеш, навiть Шевченка не завжди мiг читати, коли хотiв. Я нiколи не мав доброго оточення, не мав пiдтримки. Майже все свое життя провiв серед глупоти. Слово було останньою соломинкою, за яку я хапався. Взагалi дуже люблю читати листи. Особливо Лесi Украiнки. Пiд iхнiм впливом написав дуже багато вiршiв, був якийсь дивовижний спалах.

– І все-таки тобi ж приемно було стати лауреатом Шевченкiвськоi премii, хiба нi?

– Я думаю собi, що хай ця премiя буде для тих людей, якi давно махнули на мене рукою. Для них таке визнання важить багато. Хоча, по правдi, я й сам не дуже вiрив у своi сили. От я кажу тобi «князь», а сам знаю, що один Тарас завше йшов попереду, а другий плентав позаду, й отому, що плентав, не личить князiвський сан. Навiщо говорити про мрii, якщо вони нездiйсненнi. Я хотiв би повернути собi здоров’я, але його вже нiде не знайдеш. Я хотiв би жити на безлюдному островi, де не ходять грошi.

– Із П’ятницею?

– Так, але лiпше, щоб П’ятниця була в спiдницi.

– Нинi так усi пориваються до Америки. Ти мав кiлька запрошень туди, у тебе вуйко в Канадi. Чом не поiхав?

– А що я маю там робити? Най вуйко до мене iде. Менi б оце до лiсу, до рiчки Уторопицi, якоi вже нема. Там три черемхи. Одна мати i двое ii дiтей. І клень свердлить воду. І зацвiтають окрадки та бриндушки. І засвiчуетеся слово. Я люблю його, i воно любить мене. Кожен новий вiрш народжуеться, як молитва. Молитва до сонця, до зiрок, до гiр i добрих духiв лiсових, до хмар i польових русалок, що вимирають од радiацii. Молитва до всього сущого на землi й на небесi. Поезiя для мене – це звiздь i зернь, i земля Дажбога Украiна. Бо саме ця земля дала менi Життя, i Сонце, i Слово. Пам’ятаю. Не забуваю, що я не раб i не зодчий Еллади, не римський легiонер, не турецький султан-ятаган, не Дон-Кiхот Ламанчський, а украiнський – вiд Карпат до Чорного моря – вiтряк. А мливо мое – поезiя. А вiтер – любов. Любов до моеi землi.

Вiн боявся мiсяця сiчня. І завше ждав-виглядав березня. Може, й березень його так любив, що взяв та й забрав собi навiки. Як забрав колись Тараса Шевченка.

От i все. Як там колись писав ще один наш великий поет Плужник?

Ось i не треба газетних фраз!
Бiль е постiйно бiль!
Мовчки зросте десь новий Тарас
Серед кривавих пiль.

Це про нього. Жаль тiльки, що зростання генiя в очах свого народу i свiту завжди посмертне. І не караймося тяжко, бо так ведеться не лише помiж нас, украiнцiв, i не лише вiд хресного шляху Ісуса Христа.

Останнього рядка початок

Перед Вiктором Положiем я маю один грiх. 1968 року ми разом вступили на фiлфак Шевченкового унiверситету i, Бог дав, швидко дiйшли товариського порозумiння. Це був стрункий, дуже вродливий хлопець. На витонченому смаглявому обличчi вирiзнялися темнi, трохи iронiчнi, та водночас зажуренi очi. Але в них було бiльше iнтелекту, нiж смутку. Уже з першого нашого знайомства мене вразили його «непровiнцiйна» начитанiсть, гострий розум, нетрадицiйне почуття гумору i здорова, пiдставова амбiцiйнiсть. Був надзвичайно ерудований: з однаковою легкiстю ди

кутував про фiльми Бергмана, квантову механiку й особливостi прагматичного футболу. Інодi цiлком серйозно дивувався, чому його не запросять бодай другим тренером киiвського «Динамо». Був на два роки старший за мене, уже встиг попрацювати в районнiй газетi, мав якiсь публiкацii, окрiм, здаеться, вiршiв. Вони, тi Положiевi вiршi, викликали неабияку пiдозру в харонiв, котрi перевозили талановите слово на той бiк Стiксу. Вiн тим не дуже переймався. Принаймнi на позiр. Любив Вiнграновського, Лорку, Петефi, любив жiнок, тютюн i в мiру вино. Обожнював свою стареньку бабусю Уляну.

Яблуня я – упала, упала, –
Баба Уляна мене зрубала.
Баба зрубала мене з одчаю,
Як не було вже капусти до чаю.

Ось так згадував Вiктор бабусю, зокрема у вiршованому монолозi яблунi про чорний 33-й рiк. Та був уже 1968-й, i поки зразковi студенти гризли мовознавство та iсторичну граматику, Положiй купив собi допотопну друкарську машинку з дрiбним нестандартним шрифтом, приробив до неi нашi магiчнi лiтери «i» та «i», яких бракувало в росiйськiй абетцi тiеi машинки, i писав поеми, оповiдання, ба навiть кiносценарii. Нишком носив рукописи по редакцiях i колекцiонував листи-вiдповiдi з отим сакраментальним «на жаль». На жаль, тодi таких вiршiв не друкували:

Ця жiнка приходить, а потiм зникае,
Приходить в розпустi, зника в непороччi,
Сусiда злiва нею лякае,
Сусiда справа ii пророчить.

Це рядки з поеми, якi зачепилися в моiй пам’ятi, але й вони дають уявлення про стилiстику поетичного мислення ще юного Вiктора Положiя. Образ тiеi ж таки розпусно-непорочноi жiнки зринае у ще цiкавiшiй iпостасi:

Природа дала менi дар в золотому вiдерцi –
Красиве обличчя дала i красиве тiло,
Природа дала менi хворе серце,
Щоб дужче воно за людей болiло.
І дивную жiнку дала менi доля,
Нерозумну i злу, але дуже красиву,
Щоб я виходив на заснiжене поле,
А бачив спалену Хиросиму.

Цитую цi вiршованi скалки знов-таки з пам’ятi, бо маю великий сумнiв, що вони десь збереглися. І ось тут про мiй грiх. Студентом я замiсть друкарськоi машинки придбав магнiтофон «Весна», портативний, але ще не касетний, i записав на одну бобiну й оту поему прямо з його голосу. Читав вiн своi вiршi напрочуд гарно й виразно, майже артистично. Але не театрально. Вiн не любив пафосу. Читав приглушеним оксамитовим голосом без крику й епатажного надриву. Записати – то я записав, та от не зберiг. Усi тi магнiтнi стрiчки десь покоцюрбилися разом iз голосами «бiтлiв», Висоцького i Чеслава Немана… У добiрному товариствi я зберiгав його голос, який i зараз вiдлунюе менi з далекоi далини. Куди воно все щезае – оте загублене, втрачене, спалене, замислене, але недописане? Може, його десь у небесах акумулюе Абсолютний Розум, щоб згодом передати комусь iншому, запаливши ще одну Божу iскру?

Згодом я знайду вiдповiдь на це запитання у вiршi самого Вiктора Положiя. Та поки що по пам’ятi згадую його окремi рядки, не наважуючись цитувати набагато складнiшi, виклично модернi строфи про «кiбернетичного кролика» чи «залiзного удава», який виповзае з бiльма телевiзора. Строфи, якi так i не побачили свiту. Так само тривалий час було i з його прозою, на яку в пустельнi сiмдесятi роки дивилися, «як в афiшу коза», i, щоб не задихнутися вiд мовчання, йому доводилося шукати якогось компромiсу мiж бiлою вороною власного «я» i чорним воронням iхнього «ми». Але навiть на початку вiсiмдесятих його роман «Попiл на рани», повiстi «Вiдпустка з вiдвiдинами близьких», «Розшарування», «М’яч», «Жив-був Іван» вирiзнялися суворою чоловiчою iнтонацiею, мовби зумисне протиставленою нашiй надто лiричнiй i надмiру кучерявiй прозi. Я неоднозначно ставився до повiстi «Жив-був Іван», але й досi, через десятки лiт, бачу, як Павло Штик гримнувся з коня на землю, i на однiй його нозi трiснуло галiфе, а вiд другоi вiдстебнувся протез…

Потiм ще були цiкавi книжки «Човен у туманi», «Сонячний вiтер», були престижнi лiтературнi премii, переклади чужими мовами, було визнання, i було те, що грамотнi люди називають творчими злетами. Я не люблю цих крилатих слiв, бо вони передбачають неминучi падiння. У Положiя падiнь не було. Вiн талановито втiкав од них у внутрiшню емiграцiю. Можливо, найприроднiший стан украiнського письменника. І тодi ми з ним бачилися дуже рiдко. Пiд час однiеi такоi зустрiчi (останньоi!) Вiктор сказав: «Найтяжче писати тодi, коли вже знаеш, що i як треба писати».

Та я знав, що вiн пише – пише глибоко, чесно й суворо, бо iнакше Положiй просто не вмiв, бо вiн справдi вiдав, «що i як» треба робити не лише в прозi. Доказом е i його мiстка книга «Останнього рядка початок», що вийшла до 60-рiччя письменника. Вона засвiдчуе неперебутню присутнiсть Вiктора Положiя у вiтчизнянiй лiтературi. Окрiм незнаного нами роману, блискучих новел, вiн залишив нам i кiносценарii («Вiтер у дверях», «Старики в бiй не йдуть»), i п’есу «Совки розлучаються». Вiн знав, що таке справжня драматургiя, i тому вона пульсуе навiть у кожному його оповiданнi…

Але для мене одним iз найбiльших пар

доксiв творчоi долi цього надзвичайно талановитого письменника залишаеться те, що досi не побачила свiту жодна його поетична збiрка. Втiм, i саме життя Вiктора Положiя було до незбагненностi парадоксальним, суперечливим i драматичним. Вiн зробив багато, але сьогоднi ми не маемо й десятини з того, що вiн мiг би зробити. І не тiльки тому, що пiшов од нас у розквiтi творчих сил – у травнi високосного 2004-го на 55-му роцi життя. Не тiльки… Мова знов-таки про погоду, яка, за висловом Григора Тютюнника, лiтературi потрiбна так само, як i яблукам (Яблуня я – упала, упала…). Тепер збираемо по камiнчику бодай те, що лишилося. Свiтлоi пам’ятi Ігор Римарук, поет унiкального таланту i бездоганного смаку, опублiкував у журналi «Сучаснiсть» добiрку поезiй Вiктора Положiя, яка засвiтила нам ще одну грань його щедрого обдарування. Тут ми натрапляемо на вельми цiкаве мiстичне одкровення митця-фiлософа, що дае вiдповiдь на ранiше поставлене мною запитання про «закон збереження творчоi енергii», яка, часом навiть нереалiзована, знаходить свiй вияв i свое продовження.

Я хотiв би спинитися на останнiм рядку,
Що буде для когось першим.

Ось так Вiктор Положiй помахав нам на прощання своею красивою смаглявою рукою. Так буде. Неодмiнно. Його останнiй рядок стане для когось початком. У лiтературi, покраянiй i пошматованiй зустрiчними вiтрами, iнакше не бувае. Принаймнi вже сьогоднi маемо в нашому письменствi дуже неординарного молодого прозаiка на ймення Євген Положiй. Це – його старший син, упорядник батьковоi книги «Останнього рядка початок».

…Ховали Вiктора Положiя на весняного Миколая на сiльському цвинтарi, що потопав у травневому цвiтiннi. Труну на червонiй китайцi вiз сусiдський коник Мишко. Хто це – Сосюра? – хотiв, щоб його провели в останню путь на волах.

Ховали пiд Киевом у Ясногородцi. Гiрко пах без i сумно, не в лад цвiрiнчали пташки. Людей було, як сказати… Не багато й не мало. Були всi, хто його любив i хто встиг на поховання, бо встигли не всi. Сестру Галю чекали iз зарубiжжя до останньоi хвилини, вже вечорiло, священик казав, що за християнським звичаем пора опускати домовину в яму, а ii не опускали, бо не пора, не пора, не пора, казав я сам собi подумки, яка ж це пора, коли чоловiковi всього лиш 54…

Та нарештi четверо сiльських дядькiв це зробили, i коли сира земля загупала об домовину, я сам не помiтив, як забився у глухий закутень цвинтаря i знов побачив його живого. Побачив, як я приiхав до Вiктора в село, сюди ж таки, в Ясногородку, i вiн на прощання дав менi вiдро яблук i мiшок городини. Скрутнi були часи. «Нiчого, якось проживемо», – сказав вiн тодi, i в його великих темних очах було бiльше розуму, анiж смутку.

І тепер, у глухому закутку цвинтаря, де так гiрко пах без (без, без, без нього!) я все це побачив увiч i, захлинаючись тютюновим димом, сказав: «Прожили». «Прожили», – сказав я i, не посоромлюсь зiзнатися, гiрко, уголос заплакав.

…А одного лiта Вiктор прийшов до мене зi своiх Тернiв, що на Сумщинi, аж у Звенигородку. На Черкащину. Пройшов понад 400 кiлометрiв пiшки з речовим мiшком за плечима. Було в його наплiчнику пiвхлiбини, пляшка води i томик Петефi. Інодi менi здаеться, що вiн i зараз десь подорожуе Украiною i, можливо, тiльки сiв перепочити, примiром, у Холодному Яру бiля гайдамацького джерела Живун. І замiсть мапи мандрiвника розгорнув перед собою чистий аркуш паперу…

Треба спитати у Бога

Я жадiбний на поезiю Павуляка. Жадiбний i ревнивий. Інодi менi хочеться, щоб його знали якомога менше людей. Щоб тi, хто спiзнав таiнство його слова, належали до особливого Ордену. До щасливих обранцiв, яким доступне це Письмо. Я боюся, щоб його не зачитали до дiрок, не розтягли на цитати i, цитуючи, не вихвалялися, що вони розумiють i люблять Павуляка. Як добре, що цього досi не сталося. Бо Павуляка неможливо зрозумiти. Неможливо пояснити. Вiн не пiддаеться жодним лiтературним тлумаченням. Його можна лише вiдчувати. Можна фанатично любити або роздратовано ганити як марення божевiльного, в головi якого надмiр стиснутого сяйва.

Хто хоче менi заперечити, нехай спершу пояснить, якою вiн бачить оту дорогу, що ii вистругав з деревця крутого нетлiнний тато для свого немовляти. Прямою? Звивистою? Гладенькою, як долоня? І якою завбiльшки? І що то за дерево було таке круте, що з нього вдалося витесати дорогу? Клен, сосна, терня? І що то за тесля був, що за диво-майстер, який звичайним гемблем умiв стругати шляхи? Знаемо, що його звали Іваном. Не Йосипом. І жив вiн не у Вiфлеемi, а в Настасовi на Тернопiллi. А сина його звали Ярославом.

Я довго йшов до Павуляка. Ще десь у серединi сiмдесятих минулого столiття чув про нього вiд свого товариша, вiдомого кобзаря i письменника Миколи Литвина, котрий близько знав Ярослава. Вони в шiстдесятих козакували в Тернополi та Львовi пiд наглядом таемноi полiцii. Ну, чув то й чув. А вiршiв його не читав, не бачив. Десь 1987 року у Словаччинi вийшла моя повiсть «Стороною дощик iде», i прiзвище перекладачки Наталi Павуляковоi не викликало у мене

одних асоцiацiй з невiдомим тодi, гнаним украiнським поетом. Павулякова – я думав, це щось суто словацьке. Уже пiзнiше, коли Наталя приiхала до Киева, вона розповiла менi про свого колишнього чоловiка з Украiни Ярослава Павуляка. Це, звичайно, пiд його впливом вона стала перекладачем украiнськоi лiтератури. Наталя розповiдала про свого Колишнього з таким захватом, що я лише клiпав очима. Вона була переконана, що ii Павуляк – генiй. Познайомилася з ним у Московському лiтературному iнститутi, куди Ярославовi вдалося втекти вiд переслiдувань у колонii, i вони побралися. Так поет емiгрував до Чехословаччини, ще далi вiд кадебiстських наглядачiв. У Братиславi опанував словацьку мову i працював у лiтературнiй агенцii з авторських прав. Але жив i творив Украiною. У нього була iдея-фiкс. Викупити у посольствi вживаний довжелезний автомобiль «Чайка», на якому iздили совiцькi генсеки та iнша урядова сволота, i прикотити на ньому в рiдне село Настасiв. Щоб наполохати колгоспний партактив. Щоб комунякам закрутило в носi. Не знаю, чи вдалося поетовi справдити зухвалий задум до кiнця, але вiн був близький до того. З розповiдей Наталки виходило так, що Настасiв для Павуляка був столицею свiту або й центром Всесвiту. Довкола Настасова оберталися всi його думки й задуми. Вiн снив рiдним краем. Його постiйно кликала дорога, яку в дитинствi йому вистругав з деревця крутого нетлiнний тато. Та дорога кричала в ньому, плакала i смiялася. Та дорога обмотувала йому голову, як бинт. У них з Наталею народилася донька Мар’яна, викапаний Павуляк, але родинне життя не склалося. Рiч зрозумiла i не нова, – каже Наталка: генiальнiсть рiдко приживаеться в рутинi сiмейних повинностей. Блудному Лебедю iнодi треба було зняти iз себе крила, випрасувати iх i повiсити в шафу, опустившись на землю. Поет цього не вмiв. І не хотiв. Вiн лiтав.

Таким я його й побачив. Наталя запросила мене до Братислави. У неi вдома було чимало гостей, рiкою лилося вино i не тiльки, ми були молодi, здоровi i вмiли добре випити. У часи «розвинутого соцiалiзму» алкоголь для творчих людей теж був рiзновидом внутрiшньоi емiграцii. Задзвонив телефон, Наталя зняла слухавку i засвiтилася. Пiсля розмови сказала менi, що зараз приiде Славко. Будемо знайомитися. До квартири вiн не зайшов, а влетiв. І вiдразу його стало так багато, що я бiльше нiкого не бачив. Кремезний, широкий в костi, на позiр чоловiк дуже мiцноi будови. З такою статурою якось денонсувала майже дитяча усмiшка, яка не сходила йому з лиця. Вiн мав такi цiкавi кутики вуст, де усмiшка жила постiйно. Чи, може, iронiя? Зодягнутий був елегантно-недбало – свiтлi штани, мешти, свiтла простора сорочка. Яро теж умiв добре випити. Ми сiли до столу. Запам’ятався рвiйним, поривчастим у рухах. А от про що говорили – убий мене, не пам’ятаю. Ми дивилися один на одного i всмiхалися. Запивали горiлку червоним шампанським. Невдовзi Яро рвучким жестом перекинув келиха, i червоне вино iгристо потекло на його бiлi штани. А може, було й не так. Може, мене зраджуе пам’ять, бо вiдтодi минуло понад тридцять лiт. Але Яро був жвавий занадто. Ексцентричний. Вiн не мiг усидiти на мiсцi, вiн весь час рвався в полiт i через те часто падав, ламав як не руку, то ногу, вибивав собi ребра. Розбивав голову, хоч вона була вже забинтована сувоем дороги.

Я жив у Братиславi тижнiв зо два, i ми з Павуляком майже щодня зустрiчалися в «Стодолi». Це така величезна пивна ресторацiя. Ми там пили пиво цебрами i всмiхалися один до одного. Бiля Ярослава у «Стодолi» збиралася братиславська дiаспора, серед цього товариства були старшi i поважнiшi чоловiки, але за отамана був Павуляк. Коли порожнiли нашi гальби й кишенi, Яро обводив товариство суворим поглядом, i чоловiцтво кидало «на дiжку» останнi зiжмаканi коруни. У хмiльнiй компанii вiн нiколи не читав своiх вiршiв, як це водилося серед киiвських поетiв. Яро взагалi не подавав i натяку, що вiн поет. Блудний Лебiдь мав уже нову родину. Я заходив до нього додому, де вiн жив з другою дружиною Іриною, котру привiз до Братислави зi Львова, та донькою-немовлям Настею (названу так, звiсно, на честь Настасова). Дивнi цi генii. Не створенi для родинноi iдилii, вони полюбляють сам процес подружнього випробування. Зате доньки у Ярослава вдалися славними. Я бачив, як старша Мар’янка приходила бавити сестричку Настуню, котра ще не вмiла ходити. А як iнакше? У неi, у Мар’янки, татова усмiшка. Тато з нею розмовляв лише украiнською мовою. Вона розумiла, що ii тато iнакший i такого бiльше немае нi в кого на свiтi. Його для неi не замiнить нiхто. Вiн iнфiкував ii Украiною. Прищепив iй мiф про Настасiв. Вiн жив окремо вiд них iз мамою, але мама грiла в нiй любов до «нетлiнного тата», у якого була своя особлива дорога. Вiн, поет-вигнанець, мав право на цю дорогу. Вiн, ще дитиною, бився головою об землю, щоб ii у нього не вiдiбрали. Не вкинули в пiч. Не застували.

Одного разу я сказав йому, що хочу поiхати до Праги. Хочу пiти на Ольшанський цвинтар. Ярослав пошкодував, що не може поiхати разом зi мною, але зробив усе,

об я не блудив у великому чужому мiстi. Вiн подзвонив професоровi Празького унiверситету Миколi Затовканюку i попросив заопiкуватися мною. Провiв на залiзничний двiрець, посадив на комфортний електропотяг. Стояв i дивився услiд. Красивий, вилицюватий, смагляво-сумний. Мабуть, смуток йому навiювали вокзали, потяги, стукiт колiс. Усi цi поклики й знаки дороги. Ще не пройденоi, ще далекоi. І вiн стояв передi мною не весь. Одна його пiдошва була десь далеко в Настасовi, друга – на перонi Братиславського двiрця; одне його вибите ребро лежало в пiдвалi-катiвнi Тернопiльського КГБ, друге – над Стрипою, а сьоме ребро вiн загорнув у мамин вишитий рушник, щоб колись зробити з нього украiнську Єву.

Я ще не весь. Мене ще е доволi,
але не тут, у наймах i брехнi,
де все одно,
хоч у лахмiттi болю,
моя душа, мов квiтка на конi.

У Празi мене зустрiв високий сивий чоловiк старшого вiку. Типовий професор. «Ви Микола Миколайович?» – пiдiйшов я до нього. «Нi, – приязно всмiхнувся до мене вiдомий славiст. – Я Микола Миколович. Бо мiй батько був Микола, а не Миколай». Я зупинився у празькiй квартирi Затовканюкiв. Професор жив удвох iз дружиною, значно пiдозрiливiшою за нього. Коли Микола Миколович дав менi перед сном красиве видання Стуса, яке недавно побачило свiт в Америцi, дружина подивилася на нього з докором. Мовляв, хiба ти знаеш, з ким маеш справу, що так легковажно показуеш заборонену лiтературу?

Ми iздили на Ольшанський цвинтар. Тодi тут лежав Олександр Олесь. Тут похованi вояки Армii УНР i ще один дивовижний украiнський поет Юрiй Дараган, до речi, теж старшина армii УНР. Поруч Спиридон Черкасенко… Ольшанський цвинтар та автор «Казки старого млина» згодом несподiвано зринуть у моему романi «Ключ».

Ми обiдали в крутому ресторанi, запивали смажену качку темним, як нiч, чеським пивом, i Микола Миколович раптом мене попросив, щоб я не гнiвався на його дружину. Вона дуже помислива та обачна, – пояснив вiн. – Тут, на емiграцii, ми всi такi. Життя навчило. Так, у вас там нинi перебудова, гласнiсть i таке iнше, але ми нiколи не вiрили совiтам… І нiколи б не прийняли у своему домi чужу людину, якби не рекомендацiя Ярослава Павуляка.

Ось так. У культурному слов’янському свiтi iм’я Павуляка вже тодi було еталоном честi.

Через багато лiт ми зустрiлися в Киевi. Я знав, що Ярослав повернувся в Украiну, живе в Тернополi, втрете одружений, видав два метелики поезii – «Блудний лебiдь» i «Могили на конях». Син мого тернопiльського товариша Івана Басюка, малий Ромко, запитав у поета: «Вуйку Ярославе, а як то може так бути – могили на конях?» На що вуйко Ярослав вiдповiв: «Не знаю. Треба спитати у Бога». Вiн i справдi не знав. Бо цього не знае нiхто. Нiхто не вiдае, звiдки являються тi слова. Колись Микола Вiнграновський, якого Павуляк так любив, розповiдав, що iнодi напишуться такi слова, що й самому не вiриться, що вони е. Тодi, каже, вiдiйду, походжу трохи i з острахом пiдступаю до письмового столу, зиркаю, чи вони й справдi е, тi слова, чи не щезли? Є, е, е!!!

Павуляка знали й високо цiнували в богемних поетичних колах. Ми говорили про нього з Ігорем Римаруком, Іваном Малковичем, Василем Герасим’юком, Тарасом Федюком… Вболiвали за Ярослава, коли його номiнували на Шевченкiвську премiю. Але зустрiлися ми трохи ранiше. Це було в Спiлцi письменникiв, де вiдбувалося якесь велелюдне зiбрання, куди з’iхалося чимало лiтературноi братii. Не пам’ятаю, що то було. Може, якийсь з’iзд, може, презентацiя письменникiв Тернопiлля. Але сi здибали ми з Ярославом не в залi, не в кулуарах, не бiля трибуни, а на крутих схiдцях, що вели до пiдвалу, в якому мiстився наш спiлчанський шинок «Еней». Вiд наших зустрiчей у Братиславi минуло два десятилiття. Ми вже були не тi. Глибока печать утоми лежала на поетовi. Вiн пережив iнсульт, тяжку операцiю. Де й подiлася ота колишня ексцентричнiсть, рвiйнiсть. Сади, якi цвiли пiд його очима, розгубили своi пелюстки. Усмiхненi кутики вуст стали печальними зморшками. Як на грiх, «Еней» чомусь був зачинений. Будеш? – Ярослав дiстав iз сумки пляшку домашньоi паленки, i ми всiлися просто на схiдцях. Не буду брехати, я не пам’ятаю, про що ми тодi говорили. Мабуть, бiльше мовчали. Дивилися один на одного, як колись у «Стодолi», пили мiцну паленку й мовчали про все на свiтi. Хто ж мiг знати, що це наша остання зустрiч?

А цього року я поiхав у Настасiв. Центр поетового всесвiту. Знайшов там його могилу. Красивий пам’ятник. І чотири рядки Павуляка, якi стали йому епiтафiею:

Лежить поет, а бiля нього
Лягло усе його майно –
Крута, непройдена дорога
І лебедине знамено.

І все-таки дорога пройдена. Велика крута дорога. Увесь час, увесь вiк пiд гору, пiд гору, пiд гору… На цiй дорозi я бачу слiди шин вiд велосипеда, на якому Славко ще юнаком iздив у трощу над Стрипою. Я теж сюди прийду пiсля нього аж через пiвсторiччя, щоб написати роман про УПА. А вiн про тi подii розпитував у людей ще в 60-х роках. А ще я бачу на цiй дорозi, виструганiй iз крутого дерева, як мчить на конi неймов

рноi краси квiтка. Квiтка на конi. Як таке може бути, вуйку Ярославе?

Треба спитати у Бога.

Але ж Бог розмовляе лише з поетами.

Священнослужитель

Двi словi про Ігоря Римарука

Ми з ним сидiли на рибальському мiстку в моiй Хлипнiвцi, себто на Гнилому Тiкичi, а зовсiм неподалiк чипiв у човнi над вудками старий рибалка Никандрович (чомусь усi називали його ось так, лише по батьковi, тому я не знаю навiть його iменi), i той Никандрович час вiд часу поглядав на мого товариша з бiльшою цiкавiстю, анiж на поплавцi. Старий не був затурканим дiдом, свого часу вiн обiймав посаду начальника шахти в сусiдньому мiстечку Ватутiному, а вийшовши на пенсiю, купив хатину в «курортнiй» Хлипнiвцi. У селi подейкували, що вiн у своi вiсiмдесят з гаком лiт десь тяжко закохався i, стративши тяму, пише любовнi вiршi. Такий собi мiсцевий Петрарка. Тому на якусь мить менi майнула макоцвiтна думка, чи вiн часом не впiзнав поета Римарука i тепер не наважуеться перепитати, чи це вiн, чи нi. Але навряд. Для Никандровича, мабуть, незвичною була Ігорева богемна зовнiшнiсть – зiбраний у кiску довжелезний чуб, вуса, борiдка, масивнi окуляри. І все-таки видно було з усього, що старий Петрарка хоче щось запитати, але не наважуеться. Вiн таки поставить свое каверзне запитання, та тiльки тодi, коли Ігор пiде до мосяжних сосон i зелених дубiв, а я залишуся на мiстку сам.

Дуже непросто говорити про поета-товариша, з яким ти з’iв не один пуд солi, ще бiльше випив, пройшов Крим i Рим (Рим, рима, римар, Римарук), але я, твердоголовий, як мiй отаман Чорний Ворон, так i не збагнув його сповна. Не збагнув – це насамперед про Римарукову поезiю: закодовану, зашифровану, смисли якоi часто захованi за сiмома печатями алюзiй, ледь уловимих асоцiацiй, зухвалих метафор, ремiнiсценцiй. А ще додаймо сюди загадки чисел, глибину евангельських сенсiв, витончену iронiю та неоднозначнiсть пiдтекстiв. Його вiршi iнодi скидаються на якийсь священний тайнопис, призначений лише вибраним, а тому я не дуже вiрю багатьом шанувальникам Римарука, що начебто вiльно й безпечно плавають у бермудському трикутнику його поетичних грипсiв (таемнi записки в мережi ОУН-УПА). Радше пристану на думку, що вони сприймають цi вiршi, як лiтургiю латиною, коли впадаеш у стан благоговiння, не розумiючи мовленого.

Чи усвiдомлював це сам Римарук? Можливо. Адже обмовився, що «Вписуе в книгу мою Всевишнiй незрозумiлий менi рядок». Виходить, бувае i так, що в текстi, продиктованому згори, не все розумiе сам автор, а читач iнодi уздрить те, чого не добачив поет? Не знаю. Принаймнi, даруючи «Дiву Обиду» моiй тiтоньцi Яленi, котра не мала й початковоi освiти, Ігор «вiрував», що сiльська жiнка зрозумiе його, навiть читаючи по складах. І це тодi, коли за його Словом, окрiм дару Господнього i класичного володiння формою («Ти менi спершу напиши сонет, а потiм показуй верлiбри», – казав Римарук) стояли вроджений iнтелект, енциклопедичнi знання, неймовiрна начитанiсть. Бо що ж ви хотiли вiд чоловiка, котрий у шестирiчному вiцi прочитав «Вiйну i мир», а в початкових класах поглинув унiверситетський курс iз зарубiжноi лiтератури – вiд «Робiнзона Крузо» до «Дон Кiхота»? До речi, вiн i сам був схожий на хитромудрого iдальго, цибатого мандрiвного лицаря, котрий, щоправда, боровся не з вiтряками, а з самим вiтром, який дув навпроти, в обличчя, а якщо вже поет i летiв за вiтром, то тiльки – божественним. Як камiкадзе («…i полечу я з вiтром божественним»). Летiв, падав, ламав руки i ноги в прямому значеннi цього слова, i нiхто вже не мiг злiчити тих переломiв, лиш бачили його часто з костуром-милицею, i на той Римарукiв костур спиралася цiла генерацiя украiнських письменникiв в 90-х i 2000-х.

Як же нам поталанило, що в хаосi 90-х, у час видавничоi руiни i всеохопного сум’яття, ми мали свою останню барикаду – Ігоря Римарука з його журналом «Сучаснiсть». Тiсна прокурена келiя редакцii стала капiтанською каютою нашого лiтературного корабля, який зайшов у «море диявола», тобто в бермудський трикутник, i мусив з усiх сил вибиратися з тiеi аномальноi зони. Тут завжди збиралися лiтературнi матроси, мiчмани, юнги, адмiрали, капiтани всiх рангiв, вирiшували, як бути далi, креслили творчi плани, а Римарук креслив iхнi рукописи, правив по-чорному, iнодi так, що не лишалося мiсця помiж рядками. Якби ви побачили виправлений рукопис одного вiдомого тепер прозаiка (майже переписаний Ігоревою рукою), то були б враженi мовною неохайнiстю любленого автора i редакторським хистом, завдяки якому було врятовано роман. Для Римарука першочерговим критерiем в оцiнцi твору була мова, точнiсть слова, його контекстуальна доречнiсть, i вiн правив, правив, правив (попiл з цигарки сипався на вогнетривкi рукописи, якi не горять), правив, низько схиляючись над аркушем i добачаючи крiзь товстi лiнзи всевидящих окулярiв те, чого не розгледiв автор. Може, через отi окуляри, може, через мовну прискiпливiсть вiн нагадував менi академiка Агатангела Кримського, котрий ось так ретельно виправляв помилки слiдчого в протоколах до

итiв, перш нiж iх пiдписати, бо найбiльшого украiнського полiглота не так дратували брехня, наклеп, абсурд, розстрiл, як неуцтво i безграмотнiсть.

Потiм ми гуртом iшли закропити душу на Прорiзну, Пушкiнську чи куди там iще, прошкували, знов-таки опираючись на костур Римарука, бо вiн був душею добiрного товариства, був, крiм усього, найщедрiшим спонсором тих богемних чаркувань. Хоч вони, чаркування, теж були пiдступним рифом у «морi диявола», у бермудському трикутнику, найменням якого Римарук назве свою книжку й поставить на нiй дарчий напис менi як «побратимовi i “подземному жолнежу”», адже вiрш, присвячений Шкляревi в цiй книжцi, так i називаеться: «Podziemnym zolnierzom» (поняття польською також неоднозначне, яке я розумiю насамперед як «воякам-пiдпiльникам, воякам пiдпiльноi Держави»).

І ось тут знову скажу про непросте (кожному свое) сприйняття поета, який, за його словами, листуеться з Господом грипсами, «зрозумiлими тiльки Йому й менi». І хоч цей вiрш мандруе вiд книжки до книжки Римарука, мушу тут процитувати його повнiстю, позаяк вiн засвiдчуе, скiльки пiдтекстiв або й пiд-пiдтекстiв та натякiв можуть вмiстити кiльканадцять рядкiв:

Помiж очамрiлих прочан
ми бачимо шлях i маршрут:
ще ходить
пiдземка. А хто це кричав?
Це нипае протяг отут
чи одуд?
Невже це опiвнiчний снiг
гойдаеться, мов дармовис?
І най би, –
лише б оцей потяг устиг;
аби ж вiн, пернатий, довiз
до кнайпи.
Заходимо в мертве метро.
Ми свiт, що ось-ось догорить,
клечали.
А подзвiн? – то, мабуть, Петро
побрязкуе бiля ворiт
ключами.

І хто ж, окрiм мене, здогадаеться, що в цьому вiршi Римарук понад головний змiст (кожному свое) позначив легеньким маркером вiдразу аж три моi романи, якi вiн друкував у «Сучасностi» i якi потiм видавала «Кальварiя» за його редакцiею. Образ пернатого одуда – з «Кровi кажана», дармовис (iз чеченським самотнiм вовком) – з «Елементала», а з «Ключа» – ще й видавець Петро Мацкевич, у чиiх руках побрязкують ключi вiд «Кальварii».

Була, була, знаете, така якась особлива лукавинка в цього «хитромудрого iдальго», котрий, iнодi, мовби граючись iз читачем-iнтелектуалом, мiг провести, як у шахах, сеанс одночасноi гри на двох шахiвницях в одному вiршi, причому обидвi партii виконувалися «на рiвнi вiчних партитур». Але то вже був найвищий пiлотаж, пiдвладний лише посвяченим, причетним до таемного поетичного Братства, до якого належить i найближчий товариш Римарука, авжеж, «поет у повiтрi», Гера, Василь Герасим’юк; вiн безпомильно впiзнав у пiдземеллi мого Мотрониного монастиря Ігореву «Сльозу Богородицi».

Однак марнотою е кволi спроби зазирнути в таемнi безоднi поетового слова, а якщо чесно, то iнодi навiть лячно. Одкровення завжди страшнi, ще вiд Іоанна. А Ігорева поезiя, повна знакiв i символiв зi Святого Письма, iз християнського осягнення людського Рiздва i Смертi, часом пробирае не лише до серця, а й до холодного поту.

Небесних зв’язкових
я так благав: вернiться! –
Та празниковий день
блищить, немов п’ятак…
Обпеченi вуста: цигарка й плащаниця.
Я знав, що буде так.
Даремно примiряв перстенi, маски й лиця.
Однак повзе навспак зодiакальний Рак.
Дарованi труна i древня плащаниця…
Я знав, що буде так.

Навiть смерть його овiяна тайною (не таемницею), як i личить великому поетовi. І вже геть приголомшуе те, що, живучи в Киевi, вiн задовго, майже за десятилiття до «дати на хрестi» з абсолютною точнiстю напророчив собi в «Кальварiйському сонетi» (1999 рiк) i львiвську Голготу, i фатальне «спiткнуся на брукiвцi», й останне пристановище на Личакiвському некрополi у Львовi.

«Я ЗНАВ, ЩО БУДЕ ТАК». Господи, звiдки?

Але менi хочеться згадати Римарука весело («Як весело бути поетом i лохом…»), згадати, як вiн тихо й проникливо спiвав, особливо лемкiвськi пiснi («Штири фраiрочки», «Моя мила шудри-тудри, же я п’ю», «Венко, венко червоне…»), хочеться згадати, як у «Купiдонi» на Пушкiнськiй вiн грав на бiльярдi «американку», як любив запивати оковиту грейпфрутовим соком, як у гiдропарку на свiй день народження частував товариство шашликами усiх гатункiв, недбало струшуючи цигарку на свою бiлоснiжну, як янгольське крило, маринарку, як курив кальян, як у часи цигаркового дефiциту подарував менi люльку, як не минав жодного жебрака, не кинувши йому гривню; згадати, як вiн, митець високого чола, залюбки, без снобiстськоi упередженостi ковтав детективи, як ми з ним подорожували по свiту й одного разу приiхали в Крим, у Ялту, на якийсь книжковий фестиваль, а там нас зустрiчав вiйськовий оркестр, що видимав iз труб бравурнi чужi маршi. Тодi Ігор, – тiльки вiн так умiв, – пiдiйшов до найпузатiшого трубача, дав йому п’ять баксiв, й оркестр ушкварив «Ще не вмерла…», а потiм за окрему плату повторив «на бiс». Ми бавилися з «пузатим» оркестром не тому, що так уже кортiло слухати наш славень, а хотiли, щоб вiн гримiв над Ялтою, над усiм пiвостровом, над Чорним морем, яке вже поволi входило в аномальну зону, як море диявола. Добре пам’ятаю, що т

було 25 травня 2004-го, бо наступного дня ми дiзналися, що помер Микола Вiнграновський, i ми вже нiяк не встигали до Киева на прощання з поетом. Ми тiльки зайшли по колiна в холодне море, пiдкотивши холошi, i довго мовчали, не могли прийти до тями, хоч Вiн i казав: «Може бути, що мене не буде», але ми не думали, що перебутнiй час такий швидкий.

Потiм ми iздили до Вроцлава, де виявилося, що за виступи письменникам ще й платять («Венко, венко червоне…»), лiтали до Єгипту, реготали, примiряючи «арафатки», зверталися один до одного «асляма» (брате), а потiм Ігор прикро спiткнувся i менi довелося шукати по крамницях йому черговий цiпок. Я купив мiцненьку ковiньку, де за рукiв’я правив бичачий рiг, бо знав же, що мине трохи часу, й на цю ковiньочку зможе опертися цiла генерацiя украiнських поетiв, беручи бика за роги.

Як справжнiй iдальго, вiн любив подорожувати, i ми ще не раз iздили туди й сюди, iздили в Коломию, до Львова, до Ужгорода, де полюбляли вiдвiдувати дотепну корчму Павла Чучки «Деца у нотаря», а одного разу в Карпатах, у якiйсь новiтнiй ресторацii, замовили стiльки пстругiв, що не могли розрахуватися, i нас тодi виручила iстинна Героiня Украiни, оперна примадонна Марiя Стеф’юк. Ми любили Марiчку ще з юнацьких лiт, коли вона спiвала золотим голосом у лiсовому ресторанi-корчмi «Наталка Полтавка» пiд Киевом, спiвала, як правдива гуцулка-пiдпiльниця, як podziemny zolnierz, радiли, коли вона спiвала в киiвськiй та й в iталiйськiй оперi, i, посмiю сказати, прима теж нас любила, садила на своiх спектаклях до царськоi ложi, й ось великодушно порятувала в Яремчi вiд борговоi ями ще й запросила «на бiс» на пструги. Ми ж не знали, що та форелька в Карпатах на вагу золота, шляк би ii трафив, i я сказав тодi, ну його, поiдемо в мою Хлипнiвку, наловимо карасiв та й гулятимемо як душа забажае. І ми поiхали, погуляли, й ото там у човнi побачили старого Петрарку-Никандровича, котрий у своi вiсiмдесят з гаком лiт зловив, можна сказати, золоту рибку, зловив у дранi сiтi свою Лауру, тобто тяжко закохався, бiдака, й почав писати вiршi. А коли Ігор пiшов до дубiв i сосон (потiм вiн так i напише менi на «Дiвi Обидi» – «… з незабутнiми враженнями вiд Рiчки, Дубiв i Сосон…» – рибалка пiдвiв на мене вицвiлi, хоч i безнадiйно закоханi, очi й нарештi спитав про те, що його муляло:

– А ваш товариш – священнослужитель?

– Нi, – вiдповiв я. – Вiн поет.

Старий Петрарка подумав, поворушив бровами i сказав уже сам до себе:

– Ну, це одне й те саме.

Трояка ружа Марii Матiос

Видите, Марiйо моя злотна, що я вам хочу сказати iще раз… Бо я це вам якось уже казав, але ви тодi змовчали, моя срiбна, бо як дописали свою «Трояку ружу», то втратили голос, стали гейби нiма, як ваша солодка Даруся. Авторовi «Синьоi книжечки», якого тепер iнодi згадують через вас (начебто Марiя Матiос – це Стефаник у спiдницi чи, може, Стефаник – це Матiос у ногавицях, чого цi критики тiльки не вигадають), так от, Василевi Стефаниковi пальцi викручувало вiд болю, коли вiн писав своi новели, а вам, Марiйо, голос i мову одбирало, мовби ви ii всю «Солодкiй Дарусi» вiддавали. Ви давно показали сим людям, що вмiете про них повiдати й так, й он як, не згiрше за тих, що пишуть у теплих грантових краях по той бiк Карпат, умiете слово модерне про мiсто сказати (ади, секс i мiсто! маеш!), вдатнi помольфарити над украiнським трилером iз сокирою, що лежить за дверима не тiльки у Бога, i так само годнi поворожити над антибульварним романом iз кучерявим (по-вашому, Марiйо, п’яненьким) президентом. Бо ви, злотна моя, всього надивилися-набачилися в цьому короткому життi, але в годину найглибшого болю, коли пiсля чергового грацiйного рядка западае бездонна темрява, вас обступають тiнi незабутих предкiв, i тодi ви, Марiйо, як сновида, робите два кроки влiво, потiм два кроки вправо, авжеж, саме так ви розпочинаете танець-вертання у своi буковинськi Розтоки пiд трагiчну мелодiю «гора-маре». В село, в село, яке топтали три iмперii, та не дiсталися його корiння, – там ваша мова не пiшла за Йорчиху (на цвинтар, по-вашому), саме там ваша правда, i сила, i воля. Казав же Григiр Тютюнник iще тодi, як критики-чудопали дiлили нашу прозу на мiську та сiльську, що коли в мiстi немае нi мови, анi характерiв, то на змiну всьому письменству йде лiтература сiльська. Й ось тепер, коли ми знов знудьгувалися за характеротворчою психологiчною прозою, забанували за живою мовою, в якiй дебiльний комп’ютер пiдкреслюе кожне слово червоним, ви, Марiйо, написали нам гiрку драму про Дарину Ілащук, «нiму» солодку Дарусю, солону сльозу, даруйте за патос, на щоцi народу.

Якщо ледачий спитае мене, про що ця повiсть, себто попросить переказати ii сюжет, я нiмуватиму, як Даруся. Ну, хiба ж це велике диво, що десятилiтне дiвча, до якого лукавий гебiст пiдлестився цукоркою, розповiло чистiсiньку правду про те, що до iхньоi хати вночi приходили лiсовi вуйки i тато давав iм бринзу? Нi, Даруся могла розповiсти щиру правду й без пiвника-льодяника, бо ii нiхто ще не вчив брехати. Вона була дит

ною й iще не знала, що диявол нiколи не творить зло у своiй личинi. Для цього вiн оселяеться в людях чи приймае iхню подобу.

Та саме з цiеi хвилини правдолюбства починаеться неперебутня трагедiя – не лише особиста драма Дарусi, а крах, фiзичне вибавлення цiлого роду Ілащукiв-Якiв’юкiв. І то, певна рiч, не через дiточу щирiсть. Думаю, помиляеться Дмитро Павличко, коли пише в «Лiтературнiй Украiнi», що «…мати ii повiсилася, бо жити на свiтi з дитиною, яка начебто зрадила через свою непорочнiсть, не змогла». Нi, причина цього самогубства, бiгме, значно глибша. Мати, а тим бiльше така, як Матронка, нiколи б не осиротила свою дитину через безвинний грiх. Фатальний вiдчай був у тому, що нiчну правду випитав у маленькоi Дарусi ii, Матронин, кат, котрий десять лiт тому жорстоко поглумився над нею. Вона тримала той невигойний бiль у собi за сiмома печатями, бо думала, що про цей, теж безвинний, грiх не вiдае жодна душа, вона була певна, що Бог таки е на свiтi й той кат за ii муки давно зогнив, а вiн так знагла з’явився, щоб зробити з ii рiдноi дитини грiшницю. Завважмо страшну мiтологiчну прикмету: Матрона повiсилася на своiй розкiшнiй косi, яку так уподобав колись ii гвалтiвник. Але насправдi запродала Ілащукiв не малолiтня донька, а, звiсно ж, дорослi люди.

Нi-нi, жоден сатана не мае такоi сили, як простi люди у час заздростi, ненавистi та помсти, – кажете ви, Марiйо, i як добре, що не спокусилися на кон’юнктурний момент i не зробили Михайла Ілащука героем УПА, а його дружину Матрону зв’язковою. Ви показали найбiльший талант маленькоi людини – пiщинки сього свiту – умiння радiти життю, тiшитися тим, що дала природа, тiшитися собою i тими, хто поруч. Та навiть такого (а може, найбiльшого!) дару нам не можуть пробачити, кажете ви ще й у сумно-щемливiй, як голос дримби, драмi попереднiй – «Іван Цвичок». Чейже життя, як i люди, мстиве за радiсть. А особливо якщо радiсть для двох – величезна…

Пристав був до солодкоi Дарусi – самота до самоти – нетяга Іван Цвичок, теж чоловiк непевноi долi, дивак-пришелепок, можна сказати, як на стороннiй тверезий розум, але чи не единий майстер вiд дримби на всi довколишнi гори. Тож обiгрiли, нарештi, двi захололi душi одна одну – голову до голови притулили та й нiмують обое i на нормальних людей не зважають… сидять собi отак – i свiт iх не обходить. Іван у дримбу грае, а Даруся його слухае. Агiй, люди добрi, коли це й кому було дозволено, щоб на нас не зважати, щоб ми жили, як усi, а хтось вицiловував собi радiсть iз простого залiзка, хоч би й такого, як ота дримба? Коли це й кому пробачав сей свiт таку розкiш – щоб вiн, грiшний свiт, когось не обходив?

І тут вам, Марiйо, передають вiтання не лише Стефаник, а ще, може, нижчий уклiн – автор «Тiней забутих предкiв», чиi Іван та Марiчка теж дивилися в небо бiльше, анiж на земне газдування, та вiд того й покотилося в урвище iхне щастя. А ще ген iз волинськоi далини махае вам бiлоснiжним рукавом панна Леся, чиi Лукаш та Мавка теж посмiли були на нормальних людей не зважати. І, врештi-решт, посилае вам три зозулi з поклоном уже згаданий нами Григiр Тютюнник – за всевишню любов, яку, бачимо достеменно, розпинали в усi часи i повсюдно.

Так сталося й з Іваном Цвичком та Дарусею, котрi любi та милi були сему поспiльству своiми бiдами, причиннiстю i недугами, але стали впоперек горла несамовитою радiстю. Нiщо не викликае в людей такоi пiдозри i злоi цiкавостi, як чуже щастя, – тодi вони стають слугами сатани, який i найдобрiший учинок обертае на зло. Навiть зворушлива до слiз щедрiсть сержанта, котрий п’ятнадцять дiб наглядав за арештованим Іваном Цвичком, а потiм подарував йому армiйський одяг, – теж обертаеться фатальним злом.

Розпачем-здивуванням перехоплюе горло, Марiйо, оце глибинне гучання дримби, це ваше слово, яке раптом переходить у божевiльну мелодiю «гора-маре», що проникае в людину нечутно – наче смаковита, солодка отрута сну у приспану ласкою жiнку… а далi зненацька накривае тебе з головою, як хвиля. Спершу два кроки влiво, тодi вправо, i знов праворуч-лiворуч – так ще розгойдуеться вiтром смерека на вершинi скелi, й до бiса тут наймудрiшi розумування про вину та покуту, про муку та щастя, про всю фiлософiю свiту, яку вмiстила в собi всього лиш одна квiтка – трояка ружа – наше життя, яке то чорне тобi покажеться, то жовте, а там, дивися, загориться червоним. Нiколи не знаеш, яку барву завтра уздриш. Та поки що ми вирушаемо в божевiльний танок пiд небезпечну мелодiю «гора-маре» – два кроки влiво, два кроки вправо, i знову влiво, i знову вправо… але затям собi, друже, що пiсля цього ти маеш право один раз обернутися. Але не конче. Не конче, мiй друже, бо ти ще не знаеш, що там уздриш, адже i янгол, i люципер мають людську подобу, тож добре подумай перед тим, як зробити цей порух у час надглибокого душевного потрясiння.

Господи, я озирнувся…

Вогонь i попiл його кохання

Дещо про симпатii Тараса Шевченка щодо жiночоi статi

Яких жiнок любив Тарас Шевченко? Це питання хвилювало багатьох дослiдникiв життя i

творчостi Кобзаря. Загалом ми начебто знаемо про його основнi захоплення, однак сучасники поета не здогадалися бодай у загальних рисах описати портрети жiнок та дiвчат, до яких був небайдужий Тарас. Хоча б ось так, скупо: блондинка, шатенка, жагуча брюнетка…

Навiть найавторитетнiший бiограф поета Олександр Кониський зауважуе з прикрiстю: «Важно було б довiдатися, якi саме женщини подобалися Шевченковi. Та, на превеликий жаль, на се вельми бракуе нам матерiалу». А далi Кониський, визбируючи такий матерiал по крихтi, все-таки доходить узагальнення, що з «краси фiзичноi» Шевченковi подобалися карi, iнодi чорнi очi, темнi брови, бiле личко, гнучкий стан. Однак це доволi загальнi, майже пiсеннi епiтети, особливо «гнучкий стан» – нiби комусь вiн може не подобатися.

Серед дiвчат, близьких серцю Шевченка, першою бачимо Оксану, з якою вони ще в дитинствi пасли ягнят, «маленькими собi любились» i яка подарувала йому диво першого поцiлунку («Менi тринадцятий минало»). Але про Оксану ми тiльки й знаемо: «ота маленька, кучерява» з вiрша «Ми вкупочцi колись росли…» А от уже в юному вiцi, перебуваючи у Вiльно, шiстнадцятирiчний крiпак Енгельгардта закохався в полячку Дуню Гашовську (чи Гусиковську), яка, достеменно вiдомо, була чорнобрива i мала чорнi очi.

Першою жiнкою, якiй тридцятирiчний Шевченко запропонував свою руку i серце, була його землячка Федосiя Кошиць, дочка священика. Але бiда була в тому, що колись Тарас служив у цього попа за погонича, тож i тепер батьки дiвчини бачили в ньому не так знаного поета, як колишнього крiпака. Всупереч волi дочки вони не захотiли й слухати про таке замiжжя. Так ось, у Федосi Кошиць також були чорнi густi брови i великi карi очi.

Але не можна твердити, що пальму першостi Тарас вiддавав лише чорнявкам. Чорнi брови, карi очi, бiле личко – традицiйнi образи украiнського фольклору, i хоч цими рисами справдi були надiленi небайдужi Шевченковi дiвчата, е свiдчення i про його прихильнiсть до бiлявок.

Олександр Афанасьев-Чужбинський, котрий, можна сказати, парубкував iз Тарасом, залишив спогади, в яких розповiдае про його захоплення однiею дiвчиною в Киевi. Шевченко зустрiв ii серед прочан бiля Лаври i пiсля того «почав зникати i не казав, де просиджував до пiвночi». Але трохи згодом Чужбинський випадково зустрiв Тараса з тiею дiвчиною i залишив нам ii лаконiчний портрет: «Розчервонiле личко ii, обрамлене свiтлим волоссям, було чудове». Отже, волосся все-таки було свiтлим.

На втiху блондинкам можна заглянути i до спогаду Тургенева, який кiлькома влучними штрихами змалював найдраматичнiшу любов Шевченка – Ликеру Полусмак: «Створiння молоде, свiже, трохи грубувате… але по-своему привабливе, з чудовими бiлявими косами…».

Що ж до вдачi, характеру прекрасноi статi, то, за свiдченням Чужбинського, Шевченко «любив жiнок жвавого характеру; на його думку, жiнцi мають бути притаманнi запал i пристрасть». Сам Тарас казав про це образно: «Щоб пiд нею земля горiла на три сажнi».

Вiн дуже любив жiноче товариство i замолоду жiнкам також подобався, але серйозних i тривалих захоплень не мав. Недарма ж у нього народилися отi гiрко-iронiчнi рядки:

Не женися на багатiй,
Бо вижене з хати,
Не женися на убогiй,
Бо не будеш спати.
Оженись на вольнiй волi…

Не приваблювали його й дiвчата, як тепер кажуть, легкоi поведiнки. «Пропащi, але милi створiння, – згадував Чужбинський, – у той час не захоплювали Шевченка; у нього були щодо цього своi оригiнальнi поняття. Вiн не знаходив жодноi втiхи у вiдвiдуваннi веселих притулкiв продажних грацiй, хоча нiколи не картав iх презирливим словом. Вiн був надто гуманний i на слабкостi дивився поблажливо, стараючись у самому брудi знайти хоч крупинку золота. На продажну любов, на жiнку, що вiддалася пристрастi, вiн казав “можна махнути рукою”, але потайна розпуста, хоч би якими квiтами не прикривалася, завжди збуджувала в його душi непереборну огиду».

Доля, з якою поет не лукавив, не зглянулася на його благання:
Менi, мiй Боже! на землi
Подай любов, сердешний рай,
І бiльш нiчого не давай!

Вiн так i не знайшов собi пари, хоча закохувався часто, iнодi з першого погляду. Втiм, захоплення цi тривали недовго, так само швидко приходило й розчарування. «Ет, дурниця! – казав Тарас. – Поки з нею балакаю, то буцiмто щось i ворушиться в серцi, а там i байдуже». Та i як було не розчаровуватися? Одного разу вiн закохався в досить вiдому красуню, i та, виявляючи до поета прихильнiсть, запросила його в гостi почитати вiршi. Шевченко йшов до ii дому з трепетом у серцi, i перед його очима витав образ жiнки-янгола. А коли зайшов до ii вiтальнi, то побачив бiля своеi обраницi аж трьох залицяльникiв – студента, гусара та ще й товстелезного генерала… Вiн повернувся i пiшов геть, присягнувши собi бiльше нiколи з нею не бачитися. І слова свого дотримав. Гонору Тарасовi не бракувало.

Але вмiв i побешкетувати. Якось на довший час прикипiв серцем до ще однiеi вродливоi жiночки. Коли побачив ii на балу в розкiшнiй сукнi з нашитими для оздоби

блакитними квiтами, то почав просити одну з них собi на згадку. Красуня, смiючись, вiдмовила. Тодi Тарас сам вiдiрвав i забрав собi квiтку. Все закiнчилося начебто жартами, але ту блакитну прикрасу вiн роками берiг, як дорогу пам’ятку.

Однак це аж нiяк не вказуе на тривалiсть серйозного почуття. Чогось постiйного, невiдступного в iнтимному життi Шевченко, здаеться, не мав. У пантеонi його симпатiй осiбно стоiть княжна Варвара Репнiна, яка, за ii власним зiзнанням, свого часу закохалася в поета. Втiм, справжньоi «iсторii кохання», як на мене, не вiдбулося, хоча деякi дослiдники добачають тут серйозний роман. Глибокий платонiчний зв’язок – «як мiж братом i сестрою» – мiж ними, звичайно, був, але на одруження, яким Шевченко марив увесь вiк, не було й натяку. Притягальним у цiй iсторii е сам романтизм непростих взаемин мiж колишнiм крiпаком i княжною знатного роду. Та незважаючи на всi сентименти у цих стосунках, на гарячi зiзнання щодо близькостi рiдних душ, не треба забувати вистражданi Шевченковi слова про те, що вiн «рiдний син i брат свого народу i не може еднатися з панською кров’ю».

Уже на засланнi поет щиро закохуеться в дружину коменданта Новопетровського укрiплення Агату Ускову, яку сприймае як «сущу Божу благодать» i благоговiе перед нею. Та вже через кiлька мiсяцiв настае цiлковите розчарування. Ангел Агата, його едина моральна опора, стае «порожнечею», бо… грае в карти. Справдi, ще одне свiдчення того, що захоплення згасали так само швидко, як i спалахували.

Повернувшись iз заслання, Шевченко душею нiби залишився у своiй молодостi й закохувався у дiвчат набагато молодших за себе. Акторцi Катi Пiуновiй не було й п’ятнадцяти, коли Щепкiн познайомив ii з Шевченком i вона дуже швидко отримала вiд поета пропозицiю вийти за нього замiж. Згоди Тарас, як вiдомо, не отримав. Селянцi Харитинi Довгополенко, яку Шевченко також хотiв узяти за дружину, було всього лиш сiмнадцять. Ликерi Полусмак – дев’ятнадцять… Із жодною не склалося. По правдi кажучи, то вже було не стiльки кохання, як останнi вiдчайдушнi спроби втекти вiд самотностi. Цi поривання, справедливо зауважуе Олександр Кониський, «не мали в собi й слiду серйозного глибокого кохання. Се була тiльки остання iскра, певнiш сказати – теплий ще попiл великого, палкого, але змученого i перегорiлого вже серця». Зрештою поет у вiдчаi звертаеться до своiх друзiв та родичiв, аби вони пiдшукали йому дружину бодай заочно, бо вiн уже готовий оженитися i на «чортовiй сестрi», аби не одурiти в самотинi.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Виноски

1

А принеси-но, братику, ще два коньяки.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить