Infernale. Пекельний сеанс
Джонатан Скарiтон

Маленька донечка Алекса Вiтмена, шукача рiдкiсних кiнострiчок, зникла в Единбурзi десять рокiв тому. І ось тепер йому необхiдно повернутися сюди, щоб вiдшукати унiкальний фiльм Огюстена Секюлера, винахiдника «рухомих картин».

Тим часом детектив Джорджина Макбрайд розслiдуе серiю вбивств дiтей наприкiнцi 1980-х. Вiдеозапис, що вбивця надiслав до полiцii, дивним чином пов’язаний iз загубленим фiльмом Секюлера. Шляхи Джорджини й Алекса перетинаються, i тепер на них чекае мiстична та небезпечна пригода, у якiй химерно сплелися таемницi минулого й теперiшнього часу.

Джонатан Скарiтон

Infernale. Пекельний сеанс

© Jonathan Scariton, 2017

© Hemiro Ltd, видання украiнською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сiмейного Дозвiлля», переклад та художне оформлення, 2018

* * *

Моему батьковi

Частина І

Жовтень 2002 р.

1

Чорнi шкiрянi черевички цокотiли по мармуровiй пiдлозi фойе. Секретарка провела Алекса Вiтмена повз декоративний фонтан до масивних дубових дверей у кiнцi облицьованого гранiтом вестибюля.

Ендрю Вальдано розвернувся у шкiряному крiслi назустрiч Вiтмену.

– Мiстере Вiтмен. Прошу, – вiн вказав на гостьове крiсло по iнший бiк столу. Вiтмен уже встиг зайняти його.

Вальдано можна було дати вiд п’ятдесяти до шiстдесяти п’яти рокiв. Його вуса набули свинцево-сiрого вiдтiнку, тодi як чорнильно-чорне волосся зберегло природний колiр. Над пошитою на замовлення шовковою сорочкою красувалося обличчя кольору сiроi пилюги.

Стiл Вальдано був iз темного червоного дерева, прикрашений рiзьбою: по кутках пiднiжжя сидiли чотири крилатi грифони. Позаду, за вiкном вiдкривався осiннiй лос-анджелеський день. Надворi з готичного фасаду споглядали мiсто гранiтнi гаргульi, стискаючи пазурами своi гротескнi голови.

На стiнах кiмнати на парусинових стендах були розвiшенi кiноплакати у рамках – нагадування про вишуканi твори минулого: «Нетерпимiсть: боротьба любовi крiзь вiки», «Народження нацii», «М», «Великий парад». Також на стiнах висiли фотографii режисерiв цих шедеврiв: Д. В. Грiффiт, Кiнг Вiдор, Джозеф фон Стернберг, Ф. В. Мурнау.

Вальдано заговорив першим.

– Де вiн?

У нього був тон людини, що звикла отримувати бажане.

– Заради бога, обiйдемося без передмов, – сказав Вiтмен.

Його найняли вiдшукати копiю фiльму «Котячим кроком». За сюжетом фiльму багата спадкоемиця (Гелен Твелвтрiз) приiздить до усамiтненого маетку, щоб заявити права на свiй статок, а опинившись на мiсцi, потрапляе в полон жахiв через манiяка-втiкача («Кота») i пiдступних претендентiв на спадщину, також ii родичiв. Годi було назвати це кiно захопливим – чергова варiацiя на тему «старого темного будинку», спроба заробити на успiху «Кота й канарки» Пауля Ленi, звуковим римейком якого воно й було. Однак картина «Котячим кроком» десятирiччями вважалася втраченою, i це робило ii бажаним здобутком, особливо для приватних колекцiонерiв.

Алекс Вiтмен був почасти археологом, почасти детективом iз пошуку всього, що стосуеться кiно. Вiн повинен був опинятися в потрiбному мiсцi в потрiбний час. Його майже фотографiчна пам’ять на каталоги, мiсця й деталi дозволяла йому заробляти на колекцiонерах i торговцях, готових ризикнути тисячами доларiв у залежностi вiд того, чи був кiноплакат одноаркушним чи триаркушним, чи мiстив знайдений у вогкому пiдвалi коток плiвки загублену сцену або небажанi склейки. Такi речi на «Сотбiз», «Бонемз» чи приватних аукцiонах отримували шквал пропозицiй вiд покупцiв.

– Я залишив контейнери з фiльмом у вашоi секретарки. Загалом вiсiм коткiв плiвки на целулоiднiй основi, – сказав Вiтмен. – Сподiваймося, що вона в неi не згорить.

– Стан?

– Придатний для перегляду, з огляду на дату випуску. Упевнений, що вашi друзi зможуть позбутися кiлькох розривiв i нерiвностi зображення в деяких кадрах. Хай там як, глибоких подряпин емульсiйного шару немае.

– Отже, ви переглядали ii?

– Проектував на стiну у своiй вiтальнi. Потiм вирiшив, що стiна мае кращий вигляд такою, як е.

Вiтмен сунув руку до кишенi пальта й дiстав зiм’яту самокрутку.

– Тут не можна курити.

Вiтмен витяг запальничку й пiдпалив цигарку. Видихнув блакитний дим над столом, що роздiляв iх. Крихта тютюну прилипла мiж його губ, i вiн виплюнув ii на стiльницю, нi на мить не втрачаючи зорового контакту з Вальдано.

Вальдано пiдвiвся з крiсла й пiдiйшов до шафки лiворуч iз двома поворотними лампами по боках. Дiставши кришталевий рiзьблений декантер, вiн налив вина i простягнув келих Вiтмену. Той зауважив рожевi вiдполiрованi нiгтi чоловiка, наманiкюренi до блиску.

– Ви добре вмiете знаходити речi, – сказав Вальдано.

– Лише тому, що iндустрiя кiно роками добре вмiла iх губити.

Вальдано пропустив це повз вуха.

– Вiзьмiмо для прикладу ось цю рiч. Що вам вiдомо про неi, мiстере Вiтмен? – вiн жестом вказав на плакат у центрi стiни праворуч вiд себе. На плакатi хмарочоси й дивовижнi велетенськi споруди вивищувалися на

пейзажем у кольорах сепii. Рiзкi ламанi контури пiдсилювали футуристичний тон малюнка.

– Берлiн, 1927 рiк, – сказав Вiтмен. – Оригiнальний дизайн Гайнца Шульца-Нойдамма. Надрукований у зв’язку з виходом «Метрополiса» 10 сiчня того ж року. Триаркушний плакат, виготовлений кiностудiею UFA в Нiмеччинi. Бiльшiсть таких була знищена або викинута пiсля того, як iх зняли з рекламних щитiв. Залишилося чотири оригiнальнi примiрники. Ви маете один iз тих двох, що перебувають у приватнiй власностi.

– Потужний мистецький твiр, здатний схвилювати, – як i сам фiльм, ясна рiч, – сказав Вальдано.

– Звiсно, це пiдробка. Як i кожен плакат у цiй кiмнатi, – вiдповiв Вiтмен.

Вальдано хитро, по-змовницькому всмiхнувся.

– Як це так?

– Невiдповiдний розмiр. Гарна рамка, до речi. Де ви ii вкрали, на блошиному ринку?

Насправдi ж розмiр здавався таким, як треба. Але Вiтмен зважив на те, що Вальдано не дурний, вiн не залишив би кiноплакат вартiстю понад мiльйон доларiв висiти в кабiнетi.

– Ось що менi у вас подобаеться, мiстере Вiтмен. Ви пiдмiчаете кожну деталь. Звiсно, це добра факсимiльна копiя. Навiть розмiр точно вiдповiдае оригiналу, котрий, як ви слушно зауважили, я тримаю в iншому мiсцi.

Ходили чутки, що у своему будинку вiн обладнав камеру схову з контролем температури та вологостi й технологiею доступу через розпiзнавання вiдбиткiв пальцiв. Там зберiгалися найбiльш рiдкiснi фiльми. Вальдано все ще дивився на плакат.

– Гадаю, лише ви здатнi з першого погляду зрозумiти, що це копiя.

Вiтмен позiхнув.

– Ви викликали мене розмовляти про справи чи…

Колекцiонер вказав на портрет над камiном iз вiндзорського каменю. Чорно-бiле фотографiчне зображення чоловiка рокiв за сорок, iз маленькими вухами й добрими мудрими очима. Решта обличчя ховалася пiд бакенбардами й бородою. В руцi вiн тримав бiлий цилiндр, у пальцях другоi руки тлiла цигарка.

– Упiзнаете цю людину, мiстере Вiтмен?

Вiтмен запустив пальцi в бороду.

– Це Огюстен Секюлер, чи не так? Французький винахiдник.

Батько Алекса Вiтмена, торговець кiносувенiрами в часи, коли це ще не було професiею, тримав у вiтальнi фотографiю Секюлера. Нi дружининоi, нi синовоi фотографii батько не мав, проте мав портрети братiв Люм’ерiв, Томаса Альви Едiсона та Едварда Майбриджа[1 - Едвард Майбридж (1830–1904) – британський та американський фотограф i дослiдник, вiдомий вивченням процесу руху та його фiксацii. Винахiдник зоопраксископа – одного з перших приладiв для проектування рухомих картин.].

– Звiсно, – сказав Вiтмен. – Секюлер вважаеться першим, хто записав рухомi зображення на плiвку. Фактично «Сцена в садах на Принцес-стрит» вважаеться першим рухомим фiльмом. Зображення були вiдзнятi в 1888 роцi в Единбурзi, у Шотландii, на кiлька рокiв ранiше вiд робiт Едiсона i братiв Люм’ерiв.

– Знаете, що з ним сталося, мiстере Вiтмен?

– Нiхто не знае. Вiн так i не змiг провести заплановану публiчну демонстрацiю, адже загадково зник iз потяга в 1890-му. Його тiла й багажу так i не вiдшукали. Детективи трьох краiн займалися його пошуками. Жодного слiду не знайшлося. Гадаю, на час зникнення вiн прямував потягом на Париж[2 - Прототипом Огюстена Секюлера був французький винахiдник Луi Еме Огюстен Ле Пренс (1841–1890), автор першого в iсторii прототипу кiнознiмального апарата i перших кiнозаписiв. 16 вересня 1890 року зник за загадкових обставин пiд час подорожi потягом Дiжон – Париж. У книзi пiд частково змiненими назвами перелiченi створенi ним кiнозаписи, майже повнiстю збереженi iмена близьких родичiв, бiографiчнi подii та обставини «патентних вiйн», що розпочалися пiсля зникнення Ле Пренса, але мiсцезнаходження майстернi перенесене з мiста Лiдс у Захiдному Йоркширi до Единбурга.].

– Так i було, – сказав Вальдано, усе не вiдводячи погляду вiд очей Секюлера. – Вiн вiдвiдував брата в Дiжонi. Планував зустрiтися з друзями в Парижi, перш нiж попрямувати далi до Нью-Йорка на час запланованоi експозицii. Це мала бути перша публiчна демонстрацiя рухомих зображень.

– Але Секюлер так i не прибув до Парижа. Насправдi його бiльше нiколи не бачили. Схоже, що Гiчкок початку сторiччя потрапив у бiду.

– Це ваша парафiя, – сказав Вальдано. – Ви бачили щось iз його робiт?

– Я бачив «Сцену в садах на Принцес-стрит», – всмiхнувся Вiтмен. – Усi двi секунди.

Вiн зручнiше вмостився в крiслi.

– Каталоги стверджують, що серед його вцiлiлих робiт також е «Рух транспорту через Пiвденний мiст», «Людина, що виходить з-за рогу» i «Акордеонiст».

Вальдано знову глянув на нього з тiею-таки змовницькою посмiшкою.

– Це не зовсiм так.

– Так сказано в каталогах.

– Звiсно, вашi джерела поiнформованi, та навряд чи точнi.

Вiн витягнув зi столу одну з шухляд i дiстав два аркушi, якi простягнув Вiтмену.

– Нещодавно я придбав це в одного книгаря, який облаштувався в Нью-Йорку.

Нiби прочитавши думки Вiтмена, вiн додав:

– Листи Карлайла Істроу друговi.

– Карлайла Істроу? Окультиста?

– Окультиста, письменника, альпiнiста, фiлософа, шахiста

художника i соцiального критика, i це ще не все.

– А також чорного мага, наркомана, еротомана. Пам’ятаю його на обкладинцi альбому «Клуб самотнiх сердець сержанта Пеппера». Вiн мав суттевий вплив на багатьох музикантiв, як-от Джиммi Пейджа, який придбав його колишнiй замок у Шотландii.

Вальдано всмiхнувся.

– Вiн другий злiва – мiж Мей Вест i Шрi Юктешваром.

Одержимий розгадуванням таемницi безсмертя, Карлайл Істроу об’iхав свiт, провадячи окультнi ритуали, укладаючи практичнi посiбники з езотерики та магii (чи «магiки», як вiн ii називав) i здобуваючи друзiв серед найвидатнiших митцiв i мислителiв свого часу, включно з Огюстеном Секюлером.

Вiтмен спитав, яким чином цей лист пов’язаний iз французьким винахiдником.

– Дивiться самi.

Вiн поправив окуляри в сталевiй оправi й заходився вивчати документ. Це був надрукований на парi аркушiв лист iз двома маленькими дiрочками там, де сторiнки колись були сколотi разом. Обидва аркушi вицвiли з часом, i на них були помiтнi легкi згини вiд тримання в конвертi. Рядки були написанi чорним чорнилом, дещо нахиленим почерком iз гострими кутками та розривами. Лист датувався 16 серпня 1980 року i мав заголовок «Готель “Блю Клеридж”». Автор-окультист перекреслив заголовок i написав, вочевидь, свою тодiшню адресу:

ххххх – нерозбiрлива адреса – ххххх

16 серпня 1889 р.

Кетрiн Лонггорн

Вест-Савiлль-Террас, 12

Единбург ЕН9 3DX

Велика Британiя

Люба Кетрiн,

Я давно передчував, що вiнець моеi працi уподiбниться фiналу «Алiси в Краiнi чудес». Але поспiшаю додати: це стало поштовхом до усвiдомлення мною краси життя.

Менi невiдомо про Дiораму, про яку ти пишеш. Мое спiлкування з медiумом добiгло кiнця так само швидко, як i почалося, аж тут старий друг зробив менi ласку, подiлившись, мабуть, найпершими рухомими картинами, якi вдалося пiймати на плiвку. Я добре пригадую, як тривали приготування до зйомок однiеi з них у садах на единбурзькiй Принцес-стрит. Але iнша, вигадливiша картина готуеться саме зараз; ii назва «Sеance Infernale»[3 - «Пекельний сеанс» (фр.).], i вона змальовуе Падiння людини. Переконаний, що цi рухомi картини приховують у собi магiчну iстину.

Далi в листi йшло обговорення перелiку книг Істроу та планiв публiкацii, вочевидь iз намiром залучити адресата до взаемодii. Пiдпис: «По-братньому твiй, Карлайл».

Вiтмен пiдняв очi вiд рукопису й зустрiв нетерплячий погляд Вальдано.

– Ну? Що скажете?

– Ви вважаете, що вiн каже про Секюлера. Ще один фiльм. «Sеance Infernale».

– Саме так. Що ще це може бути?

Вiтмен промовчав, спокiйно дослiджуючи рядки листа.

Його думки перервав Вальдано:

– Можна з упевненiстю сказати, що перший iз двох зразкiв, про якi пише Істроу, це «Сцена в садах на Принцес-стрит».

– Але незрозумiло, чи мае вiн на увазi ту саму особу, – вiдповiв Вiтмен. – Ми навiть не знаемо, чи йдеться про справжнiй фiльм. Може, вiн просто намагаеться закадрити цю жiнку, Кетрiн. Істроу був пройдисвiт, хiба не так? Завжди прагнув домогтися свого, манiпулюючи людьми.

– А я гадав, ви оцiните, коли побачите в його тактицi дещо вiд себе, – сказав Вальдано.

Вiтмен знизав плечима.

– Усi ми щось умiемо в цьому життi.

Блакитна хмарка цигаркового диму колихалася над столом Вальдано.

– То чого ви вiд мене хочете?

– Я хочу, щоб ви знайшли для мене цей фiльм, мiстере Вiтмен.

– Менi нецiкаво.

Вальдано задрiботiв пальцями по столу.

– Я гадав, що вас узагалi не приваблюе вiкторiанське кiно. Звiдки раптом така охота ганятися за примарами?

– Вiдсутнiсть розпалюе бажання. Це буде незвичайний додаток до моеi колекцii.

– Просто вiддайте менi грошi за картину з Твелвтрiз, i я пiду. Я казав вам, що «Котячим кроком» – це моя остання робота на вас.

– Дуже люб’язно, що дали менi знати. І все-таки ви постiйно повертаетеся.

Вiн зiтхнув. Навiть у цьому зiтханнi вiдчувалася нетерплячiсть.

– У минулому ви нiколи не розчаровували мене, мiстере Вiтмен. Лише з плакатом «Франкенштейна», який я найняв вас шукати десять рокiв тому. Його ви менi так i не знайшли. Однак у свiтлi обставин, що склалися в той перiод вашого життя, я волiю забути про це. До речi, твори мiстера Вейла мене бiльше не цiкавлять, – на мить його очi напружилися. – Хоч я не можу позбутися думки, що ви таки знайшли один екземпляр, який приховали вiд мене.

Вiтмен клiпнув на нього очима, стривожившись.

«Вiн блефуе. Вiн не знае. Не може знати».

– Я не бачив у вас чоловiка, зв’язаного родиною й супутнiми негараздами, мiстере Вiтмен.

– А я вважав вас гарним сiм’янином. Закладаюся, що ви зiпсували чотирьох-п’ятьох лише цього мiсяця.

У вiдповiдь на це Вальдано натиснув кнопку на краю стола, i електричний вiндзорський камiн пiд портретом Секюлера з трiском ожив. Вiтмен неспокiйно засовався в крiслi. Вiн починав пiтнiти. Приплив нудоти захлеснув його, щойно з глибин свiдомостi зринули спогади про вогонь.

– Усе гаразд, мiстере Вiтмен? – запитав колекцiонер з усмiшкою, широкою, як у «Людини, щ

смiеться». Вiтмен важко глитнув, намагаючись приховати свою нiяковiсть. Вiн уникав дивитися в камiн, боячись упасти в панiчний стан, та все одно вiдчував, як танцюють язики полум’я, лижучи повiтря.

– Не впевнений, що я вдала людина для цiеi роботи, – спромiгся вимовити вiн.

Колекцiонер дiстав iз нижньоi шухляди чекову книжку й поклав на стiл.

– Ви не скористалися моiм чеком за замовлення «Франкенштейна». То нащо це робити? Нащо торгуватися пiд час кожноi зустрiчi, вимагаючи пiдвищення платнi, коли не збираетеся отримувати цих грошей? Вважаете, що це кривавi грошi, так? – вiн розсмiявся, наче така ймовiрнiсть розважала його. – Це мов продати душу дияволу.

– Може, я просто не хочу цiеi роботи.

– Ви брешете. Колода тасуеться, i вашi пальцi сверблять вiд нетерпiння грати.

Вiн заповнив чек, пiдписав, вiдiрвав його i згорнув на столi.

– Вчинки брешуть гучнiше за слова, мiстере Вiтмен. Бачите, якщо ви згоднi сидiти тут i слухати мое бурчання, доки з мого камiна вистрибуе, мабуть, единий страх у вашому життi, то закладаюся – ви взялися б за цю роботу й задарма. Задля цього ви зрадили б i власну родину, якби ще мали ii поряд.

– Ідiть до бiса.

Вальдано розсмiявся.

– Цього вистачить для авансу, транспортних та iнших витрат, – вiн пiдштовхнув папiрець до Вiтмена. – Просто ще один чек, яким ви не скористаетеся.

Вiн знову натиснув кнопку на столi, i вогонь сховався.

Вiтмен вiдчув, як розслабляються м’язи i дихання повертаеться до норми. Ковтнув слину, даючи собi мить, щоб перевести подих. Потiм потягнувся до столу й повiльно розгорнув чек, стиснувши вказiвним i середнiм пальцями.

– Ви казали, що я постiйно повертаюся. Цього разу не повернуся. На все добре.

Вiн жбурнув чек у бiк Вальдано й пiдвiвся з крiсла.

– Мiстере Вiтмен, – почув вiн, як гукае з-за спини колекцiонер. Алекс Вiтмен повернув голову й уперше побачив благальний вираз на обличчi Вальдано. Звiсно, той намагався не клiпати, зберегти владну усмiшку. Але поза виказувала його сповна – уже не горда, не самовпевнена, вона запопадливо благала про допомогу.

Вальдано ретельно зважив своi слова.

– Коли не тонете в сарказмi й жалощах до себе, ви найкращий для цiеi справи. Я можу не любити вас, але це й не потрiбно – ви робите до бiса добру роботу.

«Капiтан Фантастик», – подумав Вiтмен. Вiн був заiнтригований самопроголошеною поразкою Вальдано – без сумнiву, ще однiею з хитромудрих iгор його розуму. Вальдано мав рацiю: Вiтменовi було цiкаво знайти загублений фiльм. Вiн не звернув уваги на тривожне ниття у шлунку. А колись був навчений довiряти таким знакам застереження.

– Якiсь родичi? – спитав Вiтмен, знову сiдаючи в крiсло.

– Жодного з нащадкiв Секюлера менi знайти не вдалося. Це, звiсно, не повинно знеохочувати вас спробувати самому. Я зiбрав теку, що мiстить усю iнформацiю, пов’язану з цим проектом. Як побачите, здебiльшого там йдеться про самого чоловiка, оскiльки про «Sеance Infernale» нiчого не вiдомо. Почнiть iз Музею науки в Лондонi й колишньоi майстернi Секюлера в Единбурзi.

– Що, на вашу думку, з ним сталося? Я маю на увазi Секюлера.

– Можливо, вiн втрутився у справи, в якi не мав втручатися, – сказав Вальдано, не зводячи очей iз портрета Секюлера.

– Гадаете, до нього дiстався Едiсон?

Томас Едiсон подав документи на отримання патенту на кiнокамеру буквально за рiк пiсля зникнення Секюлера. Теорiй змови вистачало – Едiсон не вперше крав iдеi в iнших винахiдникiв.

– Я б не здивувався. Історiю пишуть не переможцi – ii пишуть безпринципнi крадii патентiв.

– Судячи з назви, там е сюжет – може, навiть, лiнiйне оповiдання, – сказав Вiтмен.

– Майже за три десятки рокiв до «Нетерпимостi» Грiффiта? Це стало б одкровенням. Але не будемо забiгати наперед у своiх бажаннях. Пощастить, якщо вiн узагалi придатний для перегляду.

– Пощастить, якщо вiн хоча б iснуе. Я ще не брався саме за таку роботу.

– Тому така кiлькiсть нулiв у чеку.

Вiд центрального залу офiсноi будiвлi Вальдано сходи збiгали до брукованоi вапняковоi дорiжки, що вела до мармурового аркового фонтану й химерноi скульптурноi групи. Нетиповим для кварталу чином внутрiшнiй двiр вiдокремлювався вiд зовнiшнього свiту двометровими стiнами й електронною залiзною брамою.

Скульптури – три потворнi крилатi богинi, переплетенi тiлами, руками й волоссям зi змiями – були виконанi з глини. На них були довгi одежi плакальниць, а в руках – батоги з мiдними шипами. Неприкаянi, розлюченi, мстивi. У своiх гнiвних конвульсiях в темному свiтi Тартару вони були невблаганнi перед жертвою чи сльозами.

«Клятi сторожовi пекла, – подумав вiн, – гавкають, немов змучена свiдомiсть».

Позаду нього гаргульi гнiвно зиркали вдалину. Готична будiвля виглядала не на мiсцi й не на часi посеред iсторичного кварталу з резиденцiями в iспанському та неоколонiальному стилях.

Йому здалося, що чуе когось за спиною, тож вiн мiцнiше стиснув теку Вальдано. Озирнувшись, Вiтмен побачив лише пiшохода з собакою. Перетнувши мовчазну вулицю, повз ресторан

Андалузiя» i парковку попрямував на пiвнiч, до людноi вулицi Сансет. Над пiвнiчним краем Стрiпа височiв готель «Шато-Мармон». Вiн спитав себе, чи, бува, Джеймс Дiн, застрягши в часовiй петлi, не вистрибуе з вiкна, поспiшаючи на проби до «Бунтiвника без причини» з Наталi Вуд?

Увiйшов до привiтного на вигляд скромного бару, прихованого за неоновою вивiскою i дверима без знакiв. Вiтмен не поспiшав. Вiн сiв у сигарному салонi на просторiй терасi й замовив «Гран Марнье». Звiдси було ледь видно лабiринт нiш i сходiв позаду стриптизерського пiлона, портрет Мiккi Мауса на стiнi й телевiзори, по яких крутили повтори «Зони сутiнкiв».

Вiтмен дiстав свiй старий «Олд Голборн» i скрутив цигарку. Вiн дивився на запальничку i намагався збагнути, чому саме сiрники, а не запальнички ввергали його в панiчний страх перед вогнем. Коли офiцiантка принесла напiй, Вiтмен вiдкрив теку Вальдано й начепив на нiс окуляри.

Тека мiстила друкований звiт про Огюстена Секюлера, його життя i кар’еру винахiдника, вiд народження в Метцi до загадкового зникнення в потязi з Дiжона до Парижа в 1890 роцi. Бiблiографiя i список посилань слугували головним джерелом iнформацii про роботу винахiдника. Мiж ксерокопiями виписок була фотографiя Секюлера, приколота до аркуша з основними версiями його зникнення. Роздiл фiльмографii супроводжувався свiтлинами кожного вцiлiлого кадру плiвки. На знак доброi волi Вальдано додав також листа Істроу.

Вiтмен вiдсьорбнув напою. Алкоголь зiгрiв його.

Вiн дiстав iз кишенi грошi й поклав на стiл. Змахнувши крихти тютюну з сорочки, пiдвiвся й сiв у перше таксi, що зупинилося бiля бару. Чиясь темна фiгура стежила за ним здаля.

2

Вiд бульвару Санта-Монiка на межi Беверлi-Гiллз i захiдного Голлiвуду до вулицi Гувера в Сiльвер-Лейк розкинулася справжня мекка поцiновувачiв високоi моди – бутики Мелроуз-авеню з показними фасадами i флуоресцентними вiтринами, салони з вигадливими назвами i кричущим маревом люмiнесцентноi фарби й неону, торгiвельнi центри вiдомих дизайнерiв, чиi iмена прикрашають свiтовi осередки розкошiв. Помiж рядами крамниць, що вiдчайдушно прагнуть мати чудернацький вигляд, «Склеп» був наче вовк в овечiй шкурi.

Вiн був дотепно прихований мiж сучасною книгарнею й парковкою на захiдному вiдрiзку Мелроуз-авеню всерединi глузливо-готичноi будiвлi, де колись розташовувався морг. Жодноi вивiски на дверях, що вказувала б на крамницю.

«Склеп» був вмiстилищем кiно. Уздовж стiн тяглися афiшi з зображенням зомбi, клоунiв-убивць та позаземних монстрiв у надмiрному гримi й надуманих костюмах, якi шкутильгають слiдом за примадоннами жахiв у розiрваних спiдницях та на пiдборах. Обидва поверхи i пiдвал слугували вiтриною безцiнних кiносувенiрiв, розкиданих по персидських килимах, розтиканих мiж вишуканими полицями.

Любителi поностальгувати сусiдили з одержимими кiноманами, вибагливi колекцiонери плакатiв – iз навiженими фанатами науковоi фантастики. Сама ж «торгiвля плiвкою» вiдбувалася, однак, пiд землею – у пiдвальному примiщеннi зберiгалися каталоги рiдкiсних обраних товарiв. На кожен клаптик японського жахастика, нiмецького вуличного фiльму чи iталiйського Giallo[4 - Giallo (iт.) – рiзновид iталiйський фiльмiв жахiв, який поеднуе елементи кримiнального трилера та еротики.] знаходилися люди, готовi викласти солiднi грошi: рок-зiрки пiд наркотою, ексцентричнi японськi мiльйонери, зубастi бiзнесмени-трудоголiки, колекцiонери 16-мiлiметровоi плiвки, для яких кiлька вирiзаних кадрiв означали падiння вартостi в районi кiлькох тисяч доларiв. Матерiал – будь то плiвка на целулоiднiй чи антицелулоiднiй основi, папiр оригiнальних друкованих сценарiiв формату А4 чи пластик бутафорii – був цiлковито безцiнним. Люди, надiленi здоровим глуздом, не прийняли б цього мотлоху й задарма. Але будьмо поблажливi до колекцiонера. Обдаруймо його оригiнальним одноаркушним плакатом «Польоту до Рiо» або «Тачдаун Мiккi» – i вiн радо продасть рiдну матiр, аби лише заволодiти ним. Цей бiзнес полягае не в тому, щоб купити рiч i вигiдно продати; а радше в тому, щоб знайти особливий предмет, який вiдповiдае специфiчнiй одержимостi колекцiонера, i не вiддавати, доки той не запропонуе за нього все, що мае.

Пiд рукою Вiтмена шипованi дверi «Склепу» ривком вiдчинилися. Дзенькнув дзвiночок, прилаштований нагорi.

Усерединi пiдтримувалося тьмяне освiтлення. Стiни прикрашали колекцiйнi пластинки й афiшi. Полицi прогиналися пiд вагою рекламних буклетiв i кiносценарiiв. Стоси фотографiй i колекцiйних листiвок були розставленi по скляних шафках, демонструючи рiдкiснi екземпляри з автографами. Деякi предмети були унiкальнi: пiджак Чаплiна з «Великого диктатора»; шолом Івеля Кнiвеля[5 - Івель Кнiвель – американський каскадер, всесвiтньо вiдомий виконавець ризикованих трюкiв на мотоциклi.]; коробка шоколаду Форреста Гампа; броньований костюм Бетмена; лялька черевомовця зi «Пiзно вночi»; маска Майкла Маерза з першого «Гелловiну»; оригiнальна рукавичка з лезами Роберта Інглунда з «Кошмару на вулицi В’язiв»; сокира, якою трощив

верi Джек Нiколсон iз криком «Ооось i Джоннi!».

У кожному кутку чаiлися дивнi фiгури. Декорацii в повний розмiр та статуi Джона Вейна, Кетерiн Гепберн i Гаррi Поттера витрiщалися на вiдвiдувачiв очима з воску, пластику чи скла. Навколо цих бовванiв лежали розкиданi старовиннi флакони парфумiв з розпилювачами, вечiрнi рукавички, цигарковi мундштуки, часто з пiдписами, з сертифiкатами справжностi. На манекенах i вiшаках у кiлька шарiв висiло вбрання, яке носили зiрки: оксамитова сукня до пiдлоги, що колись прикрашала Клодетт Кольбер; шифонове вечiрне плаття, пiдiбране на талii, що носила Лорен Беколл, i деннi сукнi, що пiдкреслювали благородну витонченiсть i шарм Одрi Гепберн епохи 50-х. Старi клубнi крiсла немов запрошували сiсти в них. Поряд стояли напiврозчиненими дубовi скринi, пропонуючи вiдвiдувачу покопирсатися в iхнiх скарбах.

У дальньому кiнцi крамницi за купою фотографiй стояв Чарлi Кармайкл, огрядний чоловiк середнього зросту, очi якого завжди здавались усмiхненими.

У восьмидесятих вiн допомiг Вiтмену облаштувати й вiдкрити «Склеп». Спочатку у схiднiй частинi Мелроуз-авеню, в часи, коли цю розмальовану графiтi мiсцину заполонили бандити й хулiгани на мотоциклах. То було ще до iхнього переiзду до Гайтс, де юрба поступово молодшала i починали працювати бутики й законодавцi мод. Вiтмен i Чарлi познайомилися на опiвнiчному показi «Великого пограбування потяга» Едвiна Портера у «Вог», у Голлiвудi й Лас-Пальмас, ще до того, як кiно перетворилося на суцiльний нiчний театр, як це сталося у восьмидесятих. «Вог» демонстрував фiльми на 70-мiлiметровiй плiвцi й зазвичай бронювався для прем’ерних показiв, попри те, що бiльшiсть зiркових фiльмiв початково демонструвалася в Китайському театрi. Наче з помаху чарiвноi палички, двое незнайомцiв виявилися единими, хто з’явився на показ фiльму. Бiльше жодного глядача неонова афiша й чарiвнi геометричнi мурали на стiнах тiеi ночi не привабили. Двое людей збагнули, що переможно смiються з тих самих сцен, i початкова розмова про те, чи варто було кадри, де бандит стрiляе в напрямку глядача, помiстити на початок чи в кiнець фiльму, породила дружбу тривалiстю в життя.

Разом вони вжили заходiв, що перетворили iхню справу з хобi на торгiвельний бiзнес. І коли Вiтмен переiхав iз дружиною до Единбурга, щоб вiдкрити там другий «Склеп», Чарлi продовжував керувати закладом у Лос-Анжелесi. Вiн нiколи не гаяв можливостi поспiлкуватися з клiентами, почути iхнi iсторii й запропонувати iнформацiю про фiльм. «Чого хочуть вiд мене цi люди?» – зазвичай питав Вiтмен.

Чарлi балакав iз пiдлiтком у завеликих штанях i ношенiй футболцi. Обличчя юнака сяяло, вiн збуджено вимахував руками в повiтрi. Пiдiйшовши до них, Вiтмен збагнув причину. В руках у хлопця був знiмок вiсiм на десять з рекламою фiльму «Виродки», на якому був зображений режисер Тод Браунiнг, худий чоловiк зi змащеними воском вусами й замисленим обличчям, поряд зi статурною бiлявкою Ольгою Баклановою. Фотографiя була пiдписана обома.

Вiтмен вiдвiв Чарлi вбiк, до бутафорськоi копii Джоннi П’ятого.

– Що сказав Вальдано? – спитав Чарлi.

– Завтра я iду до Лондона. Можеш наглянути за справами?

Чарлi присвиснув.

– Звiсно. Чого йому треба цього разу?

– Фiльм Огюстена Секюлера.

Чарлi насупився, спантеличений.

– Чувака з Францii? Я гадав, вiн лише зазняв кiлька сцен.

– Так кажуть книжки з iсторii. Вальдано вважае iнакше.

– А як вважаеш ти?

– Менi байдуже, доки за це платять, – вiдповiв Вiтмен, хоча його очi казали протилежне. – Його майстерня була в Единбурзi, тож менi доведеться… ти розумiеш.

– Ти точно хочеш туди повернутися? Пiсля… – вiн запнувся, раптом збентежений.

– Це було дуже давно.

Вони замовкли, а тодi Чарлi сказав:

– Ну, а як щодо «39 сходинок»? Ми вже надто довго сидимо на цiй iнфi – мабуть, хтось свиснув плiвку.

Вiтмен зняв окуляри й оглянув iх у розсiяному свiтлi масивного мiдного торшеру. Гостросюжетний шпигунський трилер Гiчкока 1935 року став першим, у якому з’являеться тема втечi невинного. Незабутнiй динамiчний епiзод на мосту, коли Роберт Донат, тiкаючи, стрибае з потяга, був вiдзнятий на мосту Форт-Роуд в Единбурзi. Протягом останнiх двох мiсяцiв Чарлi тримав зв’язок iз жiнкою з Единбурга, котра стверджувала, що ii колишнiй чоловiк володiе котками з плiвкою, яка мiстить сцени з «39 сходинок». Буцiмто чоловiк був дублером на зйомках, де прослизнув до намету Гiчкока й поцупив плiвку. Жiнка казала, що ii чоловiк залишив письмовi пояснення до кожного котка.

Одна зi сцен мiстила коротку появу самого Гiчкока як одного iз загиблих пiд час перестрiлки в епiзодi в потязi. Однак ще одна його поява була зафiксована на початку фiльму – це вiн жбурляе смiття, коли Роберт Донат iз Люсi Маннгайм тiкають з театру. Якщо цi нотатки були чогось вартi, це робило «39 сходинок» единим фiльмом Гiчкока з двома епiзодичними появами режисера, одна з яких до цього часу вважалася назавжди втраченою. Анi Чарлi, анi Вiтмен не знаходили жодноi згадки про неi в бiльш раннiх iнтерв’ю

и каталогах, але не це викликало скепсис у Вiтмена.

– Не знаю, чи варто воно цiеi поiздки. Стара могла вижити з глузду. Друга поява, ще чого. Безглуздя.

– Ти вважав так само, перш нiж ми знайшли тi додатковi сцени з «Пiдглядальника». Хто б мiг подумати, що Майкл Павелл зробив ще одну сцену з дiвчиною iз заячою губою й розширений епiзод самогубства?

– Там ми мали добру пiдказку, – сказав Вiтмен. – Усi тi розбiжностi мiж каталогами, коли йшлося про тривалiсть. Не треба бути генiем, щоб збагнути, що це або помилка, або випадок зникнення кадрiв. Наразi для мене буде краще, якщо ти залишишся тут i приглядатимеш за справами.

Вiтмен розвернувся.

– Крамниця зачиняеться, – сказав вiн вiдвiдувачам. У тьмяному свiтлi контури тiней обнишпорювали целулоiдний некрополiс.

Його погляд зупинився на маленькому вiконцi крамницi. Крiзь грати вiн побачив надворi жiнку з дитиною. Дiвчинцi було рокiв шiсть, i вiд цього ставало ще гiрше. Вона тягнула i смикала матiр за руку, закликаючи ii увiйти до крамницi. Мати з сумкою продуктiв в iншiй руцi хитала головою i вiдмовлялася. Їi обличчя ясно казало: «Ми туди не пiдемо».

«Нi, – думав Вiтмен. – Не треба».

Вiн рушив до дверей i замкнув iх, щоб вони не могли увiйти.

– Крамниця зачиняеться, – вигукнув вiн, наливаючи собi вiскi з пляшки «Чивас Рiгал» на столi. – Усi виходимо крiзь чорний хiд. Негайно.

3

Прямуючи додому, Алекс Вiтмен побачив свою доньку в чужiй машинi. Але ж Еллi зникла понад десять рокiв тому. За два кроки вiд основноi дороги, в ультрамариновому сяйвi ртутних випарiв, перетинаючи парковку автозаправноi станцii, вiн застиг перед бежевою «Тойотою Селiка». Дiвчинка сидiла на пасажирському мiсцi, бавлячись паском безпеки, чекаючи когось iз магазину.

Їй було близько п’яти рокiв, точнiсiнько як Еллi, коли вона зникла. У неi був той самий акуратний носик i широкi карi очi, що в Еллi; ii рожевi щiчки й шовковi кучерi були як у Еллi. Вона притискала до серця ганчiр’яну ляльку, напрочуд схожу на недбало зроблену домашню ляльку Еллi. Не знаючи, що за нею спостерiгають, дiвчинка дбайливо гладила ляльчинi рудi нитянi кiски.

Видовище нiби прочинило дверцята в його свiдомостi, за якими iнцидент у парку нiколи не траплявся. Так, нiби час засти…

У цю мить вiн збагнув, що дiвчинка дивиться на нього. Вони не зводили очей одне з одного, двое незнайомцiв в ультрамаринових променях.

Вiн кинув останнiй погляд на дiвчинку, яка вже втратила до нього цiкавiсть i гралася паском безпеки, тягнучи його назад-вперед, з боку в бiк, а тодi по колу. Вiн повернув на пiвдень до Ла-Сiнега, сподiваючись, що дорожнiй рух забере його думки, якi вже перенеслися до зелених газонiв единбурзького парку десятирiчноi давнини.

Зникнення Еллi стало завершальним у черзi резонансних викрадень дiтей, що наганяли страху на весь Единбург, починаючи вiд викрадення й смертi Данiель Маккензi в лютому 1984 року, а вiдтак була серiя нових викрадень. Полiцiя намагалася встановити, чи зникнення Еллi могло мати якийсь зв’язок iз iншими зниклими дiвчатками.

За сорок вiсiм годин пiсля зникнення його доньки шотландська полiцiя все не наважувалася зiбратися з духом i сказати Алексу Вiтмену, що шансiв знайти Еллi нема. Але настав час, коли вiн зрозумiв це без жодних сповiщень. Полiцiя казала, що вони вiдпрацьовують бiльше сотнi зачiпок, включно з повiдомленнями, що в Медоуз був чоловiк i розмовляв iз дiтьми. Вони вiдмовлялися дiлитись припущеннями, що могло статися з Еллi, хоча й казали, що вона могла вижити на вулицi тiеi ночi, адже погода була нетипово тепла для цiеi пори року.

Стояла невблаганна темрява, коли Алекс Вiтмен повернувся до своеi квартири. Вiн пiшов до ванноi, обмотав долоню марлею i спробував не зважати на бiль.

Час вiд часу до квартири прокрадалися звуки. Вив собака; електрогiтара ритмiчно стогнала початковий риф iз «Моеi милоi крихiтки»; дощ монотонно барабанив по пiдвiконню. Якщо не зважати на це, у його саморобному пiдземеллi було тихо, але аж нiяк не спокiйно, адже його думки навiснiли. Вiн постiйно програвав у пам’ятi подii, що передували зникненню доньки десять рокiв тому в Единбурзi.

Еллi була у тому вiцi, коли частота нiчних кошмарiв досягла пiку. У нiч перед зникненням iй наснився поганий сон. Кейт поспiшно вибралася з лiжка й побiгла втiшати ii, а тодi залишилася у доньчиному лiжку до свiтанку. Вранцi Алекс приготував снiданок i вдягнув Еллi. Попри всi тривоги минулоi ночi, вона радiсно передчувала, як кататиметься на своему новому велосипедi в Медоуз. Вона дозволила татовi вдягнути ii – це було частиною iхньоi змовницькоi гри.

– Нога numero uno[6 - Номер один (iт.).], – мовив вiн iз грубо вдаваним iталiйським акцентом, тримаючи ii рожевi шкарпетки. Наче маленька Попелюшка, вона дозволила пiдняти i скерувати свою нiжку. Вiн продовжив, надмiрно пародiюючи скунса Пепе:

– Але ж, о, qu’est-ce que c’est?[7 - Що це? (фр.)] Що в нас тут? Месье Пупок стирчить назовнi. Схоже, доведеться поставити його на мiсце.

Схопивши ii, вiн занурився обличч

м у ii животик i подув у нього, спричинивши невимовний звук – наче хтось пукнув. Їi нiжне тiльце пахло жимолостю й корицею. Еллi звивалася, борсалася й крутилася вiд радощiв, верещала, аби вiн припинив. Коли батько вiдпустив ii, дiвчинка грайливо намагалася вмовити його зробити так ще раз.

Вiн допомiг iй натягнути теплий вовняний светр. Слiдуючи заведеному мiж ними ритуалу, вона потерлася носом об його нiс i, усмiхнувшись, нiжно обмацала його обличчя кiнчиками пальцiв, мов слiпа. Алекс замружив очi й насолоджувався вiдчуттям, яке виходило за межi тактильного, вiч-на-вiч, пiзнання.

Вiн пiшов до дружини, яка покiрно дозволила вiднести ii назад до iхньоi спальнi, коли першi променi сонця торкалися окраiн Единбургу. Досi напiвсонна, Кейт всмiхнулася з-пiд простирадл i притягнула його за шию до себе. Вони поцiлувалися, i вiн вiдчув запах ii губ зi сну. Вiдчув тепло лiжка на своему обличчi. У коридорi Еллi наспiвувала собi iмпровiзованi дитячi вiршики i стрибала по дерев’янiй пiдлозi.

Озираючись у спогадах назад, вiн мiг зазначити певну мить – з точнiстю до секунди, – коли кожен вiзуальний, звуковий, тактильний зовнiшнiй подразник був чiтко окреслений у його головi. Часовi згортання i трiщини вiдчувалися так яскраво, що здавалося можливим здiйснити подорож у часi до тiеi самоi долi секунди. Вiтмен пам’ятав, як сидiв на лiжку, як дружина тримала його за руку, теплий запах сну, Еллi, що стрибае в коридорi. Вiн пам’ятав, як подумував лишитися вдома – може, вдасться зайняти Еллi малюванням новими крейдами й набором акварельних фарб, якi вони iй купили. Але вiдкинув цю iдею, сказавши собi, що такоi сонячноi суботи цього року бiльше не буде.

Вони вийшли в ясний, але холодний единбурзький ранок. Дорога до Медоуз вiд Марчмонт-роуд забирала небагато. Це було по-справжньому вишукане мiсце: великий парк, прокреслений асфальтованими пiшохiдними дорiжками, усiяний деревами i вкритий добре доглянутими зеленими газонами. Разом iз прилеглим Брантсфiлд-Лiнкс вiн створював зелений пояс навколо мiста на багато гектарiв. Навеснi кожна дорiжка була усiяна по краях рожевими пелюстками, тодi як у серпнi нижню половину займали цирковi намети, i звично було бачити, як циркачi цiлими днями вiдпрацьовують своi номери на прилеглих територiях.

Удалинi, за роздвоеними кронами дерев здiймалися до неба зубчастi обриси Солзберiйських скель. Там, на вершинi Трону Артура, просто на фонi неба блукали туристи. Чiпляючись ззаду за самохiдний колiсний транспорт, прямували на пiвнiч скейтбордисти до свого традицiйного мiсця зборищ на площi Бристо-сквер.

Навколо йшла гра в крикет i фрiзбi. Групи людей рiзнилися, наче племена: вони жонглювали, читали, обiдали, вигулювали собак, грали в футбол, каталися на роликових ковзанах. Еллi хотiла до фургона «Сирника» – так вона його називала. «Сирник» приiздив щоп’ятницi й щонедiлi i привозив сири аж iз Францii й морозиво прямiсiнько з «Теско». Алекс нагадав iй, що сьогоднi субота. Вони проминули арку Щелепи навпроти перетину з Медоу-плейс, де заквiтчанi вишнi вiддано стерегли перехрещенi стежки, i попрямували до тенiсних кортiв – адже схiдна частина парку нiколи не отримувала ранкового сонця, i туман нерiдко висiв у нiй подовгу. І коли вони досягли захiдноi частини Мелвiль-драйв, поблизу високих Масонських стовпiв, першi думки про плакат «Франкенштейна» промайнули в головi Вiтмена. Там, у Калiфорнii, Вальдано з нетерпiнням чекав, коли отримае його.

Коли Вiтмен iшов слiдом за Еллi, чи хтось переслiдував його серед груп людей? Може, безлика фiгура, що зауважувала iхню розмову, колiр велосипеда Еллi, поглиненi думками очi Вiтмена? Чи зупинилася ця фiгура разом iз ними, щоб погладити фокстер’ера, який гуляв зi своiм господарем?

Вiтмен увiйшов до телефонноi будки з боку Мелвiль-драйв i сказав Еллi покататися на велосипедi поблизу. Вона почала нити, вiн запевнив ii, що це забере лише хвилину. Натискаючи кнопки номера Вальдано, вiн слiдкував за тим, аби не втрачати ii з поля зору. Вона розважалася, примудряючись не висмикувати своiх маленьких нiжок з-пiд педальних ремiнцiв i змушуючи себе iздити по асфальту. Поряд iз нею нiкого не було.

Доки секретарка Вальдано з’еднувала Алекса з самим колекцiонером, вiн кидав частi погляди в бiк Еллi. Вальдано пiдтвердив, що його цiкавить плакат «Франкенштейна», i Вiтмен вiдповiв, що шукатиме його. Звiсно, вiн уже знав джерело в Лондонi – нерозважливого власника, який гадки не мав, чим володiв. Одноаркушний плакат «стилю А» був одним iз п’яти вiдомих уцiлiлих екземплярiв. Вiтмен уявляв, як поiде туди i придбае плакат майже за безцiнь, а тодi змусить Вальдано змагатися з iншими колекцiонерами на закритому аукцiонi.

Зараз навколо Еллi було вже бiльше людей. Їi обминув бiгун; пройшла жiнка з собакою; двое юнакiв iз борiдками в толстовках з емблемою Единбурзького унiверситету; iнша жiнка, з цигаркою в ротi й татуюваннями на руках, ляскала свою зарюмсану дитину. У телефонi Вальдано казав, що заплатить щедру шестизначну суму за плакат. Вiн дав Вiтмену номер, на

який йому можна було телефонувати в будь-який час. Вiтмен порився в кишенi й схопив ручку. Глянув крiзь скло – Еллi всмiхалася йому. Вiн усмiхнувся у вiдповiдь. Погортав сторiнки записника, шукаючи чисте мiсце, i почав записувати номер. Знов озирнувся в бiк велосипеда. Еллi не було.

Велосипед самотньо стояв на пiшохiднiй дорiжцi. Вiн випустив слухавку. Чути було, як голос Вальдано питае його, чи вiн ще там. Вiн вийшов iз будки. На цю мить ним володiла радше рiшучiсть, нiж тривога. Вiн висварить ii, посадить знову на велосипед i попередить, щоб вона бiльше нiколи (нiколи-нiколи) не тiкала. Зазвичай вона цього не робила, та, може, якийсь блискучий предмет на землi чи собака бiля квiтучоi вишнi привернули ii увагу, i вона пiшла подивитися. Може, вона впала з велосипеда i тримаеться десь неподалiк. Вiн зробив кiлька розмашистих крокiв i зазирнув за едине дерево, пiд яким вона могла знайти прихисток. Там ii не було.

Вiдступивши, вiн почав роззиратися довкола. Вона не могла бути далеко. Доки не вибiгла на проiжджу частину, нiчого поганого з нею трапитися не могло, а Еллi нiколи не любила шумних i стрiмких автiвок. Вiн повернув назад до Мелвiль-драйв. Кiлька машин проiхали повз; жодноi ознаки того, що на шосе трапився нещасний випадок. Вiн спробував розслабитися. Вона мала бути десь поряд. Зрештою, таку маленьку дитину важче помiтити одразу. Хай там як, вiн пришвидшив кроки, i так само пришвидшився його подих. На цю мить вiн уже розумiв, що його стурбоване обличчя й поведiнка привертають увагу. Жах вiд того, що могло трапитися, прокинувся в ньому лише тодi, коли вiн зробив глибокий вдих i з усiеi сили вигукнув доньчине iм’я.

Можливо, якась фiгура буденно пройшла повз нього, приховуючи щось у своему мiшкуватому пальтi, але Алекс шукав дитину, а не дорослого. Тепер уже вiн стрибав, намагаючись окинути поглядом усе навколо, чи то викрикуючи, чи то завиваючи ii iм’я. Люди оберталися до нього, мабуть, помилково приймаючи за одного з червононосих безпритульних джентльменiв, котрi частенько бувають у парку. Вони полишали своi кошики для пiкнiка й гiтари i збиралися навколо нього. За кiлька хвилин тi люди вже знали, що Еллi п’ять рокiв, знали, що востанне ii бачили, коли вона каталася на велосипедi бiля того дерева, що на нiй був вовняний светр, що в неi була лялька. Люди, якi обступили його, бiльше не належали до окремих племен, уже не були бiгунами, споживачами барбекю, гравцями в футбол, вiдпочивальниками – вони були потенцiйними батьками. І все одно Алекс почувався самотнiм. Вiн намагався розштовхати iх – вони перекривали йому видимiсть. Вiн чув фразу «маленька дiвчинка», яку промовляли пiшоходи-спостерiгачi, охопленi загальним переполохом. Ця атмосфера тиснула, душила його.

Люди говорили наперебiй, пропонуючи iнформацiю чи власну думку, але все було тихо. Вiн помiтив, як пiд’iхала й зупинилася полiцейська автiвка з боку Мелвiль-драйв. Двое полiсменiв пiдiйшли поговорити з ним. Вiд слiв «зникла» i «дiвчинка», що лунали з кожних вуст, його нудило. Вiн притулився до дерева. Бiля нiг стояв велосипед Еллi. Крiзь трiскiт у полiцейськiй рацii лунав голос. Алекс повiдомив, як усе було, i вiдповiв на iхнi запитання, не приховуючи жодного факту. Їхнiй спокiйний та втiшний тон не мав на нього жодного впливу, хiба що здавався образою. Вони повторювали по рацii опис Еллi, i зi станцii лунав у вiдповiдь викривлений голос. Закон був на його боцi. Дiдько, усi чоловiки й жiнки в парку були на його боцi. Якщо вона кудись пiшла, ii знайдуть. Якщо ii забрали, тодi… вiн миттево обiрвав цю думку.

І побачив третього полiсмена, оточеного спостерiгачами, який щось строчив у нотатнику. Так, вони бачили маленьку дiвчинку на велосипедi. Нi, вони не бачили, що з нею сталося. Їi батько був у телефоннiй будцi. Може, вiн знае краще. Дiти цього вiку можуть заблукати, ви ж знаете.

Молода жiнка дивилася на Алекса й плакала. Серед людей вiн завважив торговця французькими сирами. Утiм, це був не його робочий день. Вони роздiлилися на групи – чоловiки й жiнки, об’еднанi обставинами, якi шокували, i розiйшлися в рiзних напрямках, повiльно й ретельно прочiсуючи мiсцевiсть. Але безрезультатно. Хтось запропонував пiдвезти його додому, але Алекс вiдмовився.

На цю мить вiтер пiдсилився i рiзкими поривами обдував його спiтнiле чоло. Вiн бачив, як усе просто: прийшов у Медоуз iз дитиною на велосипедi, а повертався лише з велосипедом.

4

Вiтмен розстебнув блискавку рюкзака й поклав ноутбук на стiл у вiтальнi. Поряд iз комп’ютером вiн виклав записи з теки Вальдано, а також власнi довiдковi матерiали. Усе необхiдне для курiння тримав пiд рукою. Увiмкнув ноутбук i почав скручувати цигарку, чекаючи, доки завантажиться текстовий редактор.

Вiдсьорбнув мiцного напою з чарки i поклав цигарку в скляну попiльничку. Дослiдження Вальдано велося у вiдповiдностi до iнформацii з «Історii вiкторiанського кiно» Натанiеля Ньюбi. Пiдсумовуючи все, що було знайдено на цю мить, вiн записав:

Найзагадковiша таемниця в iсторii кiно поеднуе в собi по

яг, зникнення, невтiшну родину, патентнi вiйни.

В iсторii кiно нечасто визнавали, що саме Единбург е мiсцем народження рухомих картин.

Америка i Францiя поспiшили приписати винахiд кiно чи то Томасу Едiсону, чи то братам Люм’ерам.

Запис на плiвцi, зроблений i продемонстрований в Единбурзi в 1888 роцi, випереджае славетнi рухомi зображення, представленi в Парижi i Нью-Йорку, на сiм рокiв.

Хронологiя (з документiв Вальдано)

1841 – народження Огюстена Луi Секюлера в мiстi Метц, Францiя.

Батько – майор артилерii французькоi армii, офiцер Почесного легiону, близький друг пiонера фотографii Луi Жака Манде Дагера.

Освiта – вiдвiдував коледжi в Парижi й Буржi, брав пiслядипломну роботу на кафедрi хiмii в Ляйпцизькому унiверситетi. Раннi ознаки творчоi натури виявив у Парижi, займаючись малюванням олiйними та пастельними фарбами й художнiм гончарством.

1881 – прибуття до Нью-Йорка, знайомство з групою художникiв, творцiв кругових панорам – колосальних стiнних розписiв, якi полегшують «ефект присутностi», якщо розташувати глядача в центрi експозицii. Жереб було кинуто.

1885 – переiзд до Единбурга. Початок розробки 16-об’ективноi кiнокамери. Приеднання до мiдноливарноi майстернi «Вiтлi Партнершип» на правах партнера у вiддiлi арматури.

1885 – знайомство з окультистом Карлайлом Істроу, якого дехто вважав надфiлософом нiцшеанського гатунку, а iншi – шарлатаном i прислужником диявола. Попри свiтськi витiвки Істроу, вони лишалися добрими друзями.

Листопад 1885 – подання документiв на отримання патенту на перший в Америцi кiнознiмальний апарат, метод i обладнання «Для створення живих картин природних ландшафтiв i життя» на базi комплексноi 16-об’ективноi камери i проектувальних систем. Камера використовувала двi вузькi пластини свiтлочутливого желатину, експонованi крiзь об’ективи, що послiдовно приводилися в дiю електромагнiтними iмпульсами. На той час анi Едiсон, анi Люм’ери ще не розпочали своеi роботи з дослiдження рухомих картин.

Грудень 1885 – одруження з Елiзабет Вiтлi, донькою його друга й партнера. Вони мали двох дiтей, Адольфа i Зоi.

Липень 1888 – запис руху кiнного транспорту через Пiвденний мiст, зроблений шляхом встановлення на скло желатинових позитивiв, з’еднаних, своею чергою, у довгу стрiчку, що перемiщувалася перед кадровим вiкном. Перша людина в iсторii, що зафiльмувала i спроектувала рухомi зображення. Секюлер усвiдомив, що для проекцii картин потрiбне бiльш жаростiйке середовище.

1888 – зникнення Карлайла Істроу з публiчного життя.

Початок 1889 – стала можливою гнучка форма целулоiду (ii створив Александр Паркс у 1856 роцi). Приблизно у цей час за допомогою Істроу Секюлер записав на плiвку рухому картину, яку назвав «Sеance Infernale». Досi вважаеться, що запис зник.

1889 – Секюлер пiдготував обладнання для поiздки до Нью-Йорка. Вiн переконав Елiзабет i дiтей знайти в Нью-Йорку гiдний майданчик для публiчноi демонстрацii свого винаходу. Нарештi вони забронювали маеток Джумель у Вашингтон-Гайтс. Там мала вiдбутися демонстрацiя безпрецедентного винаходу. Однак цього так i не сталося.

Осiнь 1889 – поiздка Секюлера до мiста Дiжон, Францiя, на тиждень до брата Альберта перед поверненням до Нью-Йорка на час публiчноi демонстрацii.

Понедiлок 16 вересня, 1890 – брат посадив Секюлера на потяг до Парижа, де на вокзалi Гар-де-Лiон його чекали друзi Карлайл Істроу i банкiр на iм’я Ричард Вiлсон. Потяг прибув до Парижа. Секюлера в ньому не було. Бiльше його нiколи не бачили, нi живим, нi мертвим. Полiцiя обшукала мiсцевiсть мiж Дiжоном i Парижем. Досi жодного слiду винахiдника чи його особистих речей не знайдено, як немае i пояснень його зникнення. Усе, що збереглося, це двi кiнокамери i три фрагменти плiвки з його майстернi в Единбурзi.

Вiтмен перевiв погляд з екрана комп’ютера на CD-ROM у тецi Вальдано. Вклавши його в дисковод ноутбука, вiн виявив, що Вальдано додав MPEG-файли з уцiлiлими записами Секюлера. Вiн переглянув iх один за одним, а тодi набрав:

Уцiлiлi твори

Сцена в садах на Принцес-стрит

Адольф Секюлер, Джозеф i Сара Вiтлi та Гаррiет Гартлi в садах на Принцес-стрит роблять щось на кшталт iмпровiзованого «паровозика», танцюють i смiються. Сара Вiтлi йде задом наперед, фалди пальта Джозефа Вiтлi розвiваються.

Зауваження: Сара Вiтлi, теща Огюстена Секюлера, померла у вiцi 72 рокiв, за десять днiв пiсля того, як був вiдзнятий цей епiзод.

Знято зi швидкiстю 12 кадрiв на секунду 14 жовтня 1888 р.

Джерела:

Королiвський Единбурзький музей, 52 кадри, хронометраж 2,11 секунди за швидкостi 24,64 кадра на секунду.

Нацiональний музей Лондона, 20 кадрiв, хронометраж 1,66 секунди за швидкостi 12,00 кадрiв на секунду.

Рух транспорту через Пiвденний мiст

Рух транспорту вздовж дороги – легко впiзнати единбурзький Пiвденний мiст. Вiзки, запряженi кiньми. По-дiловому вдягненi пiшоходи в цилiндрах йдуть по вулицi. Чоловiк з бородою курить люльку, зупинившись на мосту i дивлячись у камеру.

Вiдзнято зi швидкiстю

2-20 кадрiв на секунду.

Джерела:

Королiвський Единбурзький музей, 65 кадрiв, хронометраж 2,76 секунди за швидкостi 23,50 кадра на секунду.

Людина, що виходить з-за рогу

Бородатий робiтник у спецiвцi проходить повз будiвлю фабричного типу.

Непiдтверджене джерело робить висновок, що цей епiзод був записаний 16-об’ективною камерою. Те саме джерело стверджуе, що Секюлер надсилав колодiевi зразки своiй дружинi. Вони зображують «змiну поз французького робiтника в нацiональнiй сорочцi, знято на авеню Трюден».

Джерела:

Королiвський Единбурзький музей, 14 кадрiв.

Музеi Единбурга i Лондона не вiдновили й не вiдредагували його з причини низькоi якостi зображень. Аматорське оновлення матерiалу виконали пiдручнi Вальдано.

Акордеонiст

Адольф Секюлер грае на гармонiцi бiля сходiв свого будинку, рухаючи ногами в такт музицi.

Джерела:

Королiвський Единбурзький музей, 20 кадрiв. Невiдновлений i невiдредагований, як сказано вище.

Вiтмен припинив друкувати й повернувся до «Руху транспорту через Пiвденний мiст». Вiн додав:

«Людиною, що йде через мiст, може бути Карлайл Істроу, друг родини Секюлерiв».

Вiтмен вiдiрвав погляд вiд екрана. Зняв окуляри й потер очi. Темрява ночi прокралася до квартири, розбавлена лише сяйвом екрана i тлiнням цигарки. Вiн пiдняв чарку, виголошуючи тост.

– За тебе, Бакенбарде. З нетерпiнням чекаю, коли знайду твою ничку.

І тут Вiтмен почув якийсь звук у будинку. Вiн i без того почувався неспокiйно й напружено. Схопив мисливського ножа, якого тримав пiд лiжком, й оглянув кожну кiмнату будинку в пошуках злодiiв. Усi звуки зникли.

Легко було пiддатися болiснiй ностальгii у спогадах про Еллi. Вночi у лiжку, коли заплющував очi, у тiй безоднi просторового сприйняття перед тим, як заснути, вiн бачив ii – теплу й чарiвну мару. Безсоння вiдбирало все, що тодi промайнуло перед його очима, i вiн переживав втрату знов i знов.

Іще звук – наче щось впустили на пiдлогу в iншiй кiмнатi. Жодного сумнiву. Речi не можуть хаотично перемiщуватися в просторi. Мае бути причина. Хтось – чи щось – зрушив цю рiч з мiсця.

Вiтмен пройшов на кухню. Пiднiс руку до вимикача, але зупинився на пiвдорозi. Тепер iз кухнi чувся iнший, протяжний звук, зовсiм поряд. Шепоти. Вiн стояв у темрявi – рука застигла на вимикачi. Шепоти пронизували кiмнату.

Вiн клацнув вимикачем. Внутрiшнiй голос, намагаючись дати цьому рацiональне пояснення, раз у раз повторював:

«Забудь – ти не можеш утекти, дурню. Усе те, чого ти боiшся, дiстане тебе з тiней i затягне до себе».

Але це спрацювало – спалах свiтла у кухнi вiдiгнав обридливi думки, вiдкривши все таким, як було завжди. Бiльше жодних тiней.

Звук крапання з крана.

Вiн пiдiйшов до раковини й туго закрутив кран. Усе. Але впевненостi досi не було.

– Агов? – гукнув вiн, миттево вiдчувши, яка це дурiсть. Вiн зробив крок до дверей кухнi, за якими не було нiчого, окрiм завiси темряви, а тодi зупинився. Квартира була, наче увiгнута камера.

Чи був у нiй шепiт? Нiколи не зайве перевiрити. Знов узяв нiж. Тримав його, готовий до бою, i напружено прислухався. Чи мiг хтось притулитися до протилежноi стiни, так само прислухаючись до нього? Вiн тихо рушив у передпокiй.

Обшукав кожну кiмнату, шафу, комору в квартирi, й не знайшов нiяких грабiжникiв. Шукав скрiзь, окрiм однiеi кiмнати. Додаткова спальня мала належати Еллi, коли вони повернуться всiею родиною з Шотландii; тепер там був кабiнет i проекцiйна. Якщо в дiм хтось вломився, вiн мав бути там – можливо, розмiрковував, чи вдасться загнати тi проектори чи он той портрет Ернста Любича на стiнi.

Вiн глибоко вдихнув, готуючись дати вiдсiч. Наразi йому не терпiлося дiзнатись, хто там ховаеться. Стиснувши нiж, вiн спробував вiльною рукою вiдчинити дверi. На секунду дверi пiддалися, але зупинилися, вiдчинившись лише на пару дюймiв.

Хтось стояв за ними.

Вiн iнстинктивно вiдсахнувся, притулившись до стiни. Вичекав наступну секунду. Потiм, не вiдходячи вiд стiни, повiльно поклав руку на дверi й спробував знову. Щось досi перешкоджало, але звук – вiн збагнув тепер – був цiлком матерiальний, наче вiд якогось предмета.

«Припини. Це не мрець».

«Звiдки тобi знати? Ти гадав, що бачив доньку бiля “Воллмарта” лише годину тому».

Вiн усiм тiлом налiг на дверi. Тi розчахнулися, вiджбурнувши те, що стояло за ними, до дальньоi стiни кiмнати. Почувши дзвiнок, збагнув, що це було.

Cтояв за дверима, i його губи тремтiли. Дивився на доньчин велосипед, що лежав на пiдлозi навпроти стiни. Вiд удару сидiння для ляльки зламалося i валялося тепер, мов небажаний шматок пластикового смiття. Заднi колеса були цiлi, як i дзвоник на кермi. Еллi зникла понад десять рокiв тому, проте Алекс так i не змiг позбутися бiльшостi ii речей; вони досi лежали в ii кiмнатi в Единбурзi, точнiсiнько так, як вона iх залишила. Єдиним, що вiн забрав iз собою до Лос-Анжелеса, був велосипед – символ спогадiв про той день. Це зловiсне нагадування вiн завжди тримав у дальньому кутку кiмнат

, бiля робочого столу, де iнодi затримувався його погляд. Велосипед нiколи не пересували. Але зараз вiн лежав на боцi, перехняблений, сiдлом до стiни. Сидiння для ляльки було вiдламане.

Досi стискаючи нiж, вiн окинув поглядом порожню кiмнату, наче та могла дати вiдповiдi. Не мiг збагнути, як велосипед опинився за дверима. Це було безглуздя. Вiн перевiрив вiкно: воно було щiльно зачинене, як вiн його й залишив. Поклав нiж i схилився над зламаним велосипедом зниклоi доньки.

І коли кiнчиками пальцiв провiв уздовж рами велосипеда, ймовiрне пояснення цiеi пригоди ошелешило його. А може, це вiн у страшному нападi скорботи зайшов до кiмнати й перемiстив велосипед? Вiн не хотiв думати, що це означае. Божевiлля. Може, вiн ходить увi снi, пересуваючи предмети в домi?

Пiдiбрав зламанi частини, а потiм те, що залишилося вiд велосипеда, i вiднiс на кухню, де поклав у пластиковий пакет. І заридав.

Частина ІІ

3 грудня

5

Коли вони були вдома, Елiот бачив iх мало не щоранку, адже вони мешкали у квартирi навпроти. Зазвичай мати або няня водили дiвчинку гуляти. Елiоту не подобалася няня. Вiн вважав, що вона надто прискiпуеться до дитини.

Вiн частенько стояв бiля вiкна й дивився на дорогу, що вела вiд сходiв. І часом бачив ii, як вона тримае маму за руку своею долонькою в рукавичцi.

Одного разу вiн стояв просто за ними в черзi до пекарнi на Пiвденному мосту. Дiвчинка жодного разу не глянула на нього, проте вiн спостерiгав за ii потилицею й косами, стягнутими у хвiст, що спадали трохи нижче плечей вигадливими пасмами.

Іншого разу, коли iх не було вдома, вiн помiтив, що мати залишила задне вiкно незамкненим. Вiн вiдчинив вiкно i проник до квартири. Його обiйняли запахи. Вiн лiг на лiжко дiвчинки, а потiм на мамине. Перебрав одяг у шафi, притискаючи його до носа й розмовляючи з ним. Одяг пахнув божественно. Йому не хотiлося йти.

Вiн сам того не усвiдомлював, але, уже вперше побачивши, як вони виходять iз дверей, знав: це саме тi, хто йому потрiбен. Звiсно, вiн не був божевiльним – розумiв, що це лише фантазiя. І так би все й залишилось, якби не його одержимiсть Грандiозним планом. Вiн частенько марив про них наяву, вигадував сюжети про те, як раптово зустрiчае iх i якось знайомиться – може, здiйснюе героiчний вчинок, рятуючи дiвчинку. Потiм вони дiзнаються про все, що вiн зробив. Їi мати буде зачарована й аплодуватиме йому, а потiм вийде за нього, i все решта стане iсторiею. Нiчого брудного – то було вже пiзнiше.

Бували iншi часи. Одного разу вiн побачив, як мати вдень заходить до будинку одного молодика, а виходить пiзно вночi, з розкуйовдженим волоссям. І вiн знав, чим вона займалася. Кiлька днiв Елiот переслiдував молодика й усе чекав. Вiн був на межi зриву. Одного разу вiн сiв позаду того молодика в автобусi до площi Святого Ендрю. Спостерiгав за ним двадцять хвилин, доки той не вийшов. Вiн був близький до того, щоб зiрватися. Але вона нiколи бiльше не зустрiчалася з тим чоловiком, тож вiн облишив це. Допоки не з’явився наступний молодик, а потiм ще iнший, i все вiдбулося так само.

То були днi, коли Елiота мучили нiчнi жахiття. У тих снах вона зазвичай кричала, перш нiж вiн трахав ii i спалював живцем. Донька дивилася, мовчазна, беземоцiйна, така несхожа на милу i жваву себе.

– Бачиш, що я мушу робити? – казав вiн дiвчинцi, а тодi вона починала плакати. – Бачиш, що я мушу робити, щоб ти не стала такою само, як вона?

А тодi вiн обливав бензином ii матiр. Та благала про вибачення. Інодi вiн приймав вибачення, i донька йшла з ним, i вiн оволодiвав ними обома, увесь у бензинi й iз сiрником напоготовi. Найчастiше, однак, вiн дивився, як ii пожирае полум’я. Вона безперервно кричала, i ii донька теж безперервно кричала, i вiн прокидався весь у потi та iнших огидних мокротах. То були особливi часи.

6

Смерть було констатовано, обставини ii приховував сумнiвний збiг подiй.

Тiло знайшли в одному з вузьких проходiв (так званих завулкiв), розташованих обабiч Королiвськоi Милi помiж старих будинкiв. Вхiд у брукований завулок був iз вулицi Гай-стрит мiж кав’ярнею та iндiйським рестораном, далi той тягнувся до кам’яного подвiр’я обох закладiв.

Завулок Ковенант. Понад триста рокiв тому в будинку на цiй замкнутiй вуличцi був пiдписаний Нацiональний Ковенант[8 - Урочистий манiфест шотландського нацiонального руху на захист пресвiтерiанства, виданий у 1638 р. Став пiдгрунтям для об’еднання шотландцiв у боротьбi проти абсолютистськоi полiтики Карла Першого.], цьому передувала втрата тисяч життiв. Цього морозного единбурзького ранку тут обiрвалося ще одне життя, згасло мiж кам’яними стiнами завулка.

Джорджина Макбрайд – трохи молодша за тридцять, з волоссям до плечей i значком детектива-сержанта на нагруднiй кишенi – звернула в завулок, i в цю мить уперше вiдчула гострий запах паленого. Фургон кримiналiстiв був припаркований – з порушенням правил – на дорозi поблизу завулка. Перший лiкар iз експертноi групи вже констатував смерть. Офiцери служби безпеки очепили завулок вiд кра

до краю. Бiле простирадло було зафiксовано так, щоб перехожий не бачив нiчого, окрiм тiней по той бiк кордону. Знiмальна група щойно прибула, фургон з моргу вже чекав. Макбрайд трохи постояла на входi в завулок, вагаючись, доки помiчник констебля змахом руки не поманив ii за стрiчку, що вiдмежовувала територiю, де знайшли тiло. Густiли сутiнки, i завулок виглядав чарiвним, хоча й покинутим.

«Вiдлюдне мiсце для смертi».

Помiчник констебля провiв ii крiзь завулок. Вiн швидко торохтiв, простягнувши iй пару одноразових нiтрилових рукавичок.

– Судмедексперт каже, що вона неповнолiтня, – зокрема повiдомив вiн.

– Я чула, що вона дуже обгорiла.

Вiн похмуро всмiхнувся.

– О, ще й як. Та, гадаю, вам краще глянути самiй, – вiдповiв вiн, ведучи ii вглиб завулка.

Групи експертiв i фотографiв зiбралися на маленькому п’ятачку, де, як вона здогадалася, було тiло. Вона впiзнала двiйко молодших офiцерiв карного розшуку з Сент-Леонардз i кiлькох полiсменiв iз коледжу Феттес – усi вдягненi в фiрмовi бiлi одноразовi комбiнезони експертiв-кримiналiстiв. Вони робили останнi фотографii. Їй здалося дивацтвом, до чого це все звелося: хаос мiсця злочину перетворився на акуратну добiрку складових дрiбноi мозаiки. Пензлi змахували бруд iз землi у пластиковi пакети для доказiв; камери й штативи пересували з мiсця на мiсце, вмiло роблячи контекстнi знiмки; все запаковували, маркували, приводили до ладу i вносили в систему. Небагато речей спричиняють стiльки паперовоi роботи, як убивство.

Прокурор розмовляв iз судмедекспертом доктором Маретом. Побачивши, як Макбрайд наближаеться до тiла, судмедексперт кивнув iй. Доктор Ермiс Марет мав слабке пiдборiддя, а його обличчя, вочевидь, нечасто бачило сонце. Волосся кольору лiтнього вранiшнього туману виглядало так, наче на ньому ставили експеримент iз використанням електричного струму. Гострi очi мружилися за окулярами в сталевiй оправi, наче уламки блакитного скла. Вiн завжди мав цей зсутулений анемiчний вигляд, що натякав на роки тяжкоi працi. Був програмним директором судовоi медицини в Единбурзькому унiверситетi й часто виконував обов’язки судмедексперта в полiцii Лотiана i Шотландських кордонiв. Координував патологоанатомiчнi аспекти чималоi кiлькостi резонансних розслiдувань, як-от катастрофа в Локкербi й стрiлянина в Данблейнськiй початковiй школi.

На iншому боцi провулка Макбрайд помiтила свого напарника, детектива-iнспектора Гая Джонсона, який продивлявся папери. Вона не зауважила його присутностi. Їi повнiстю захопили рештки, що лежали мiж ними. Наблизившись до тiла, вона вже безпомилково вiдчувала сморiд горiлоi плотi. Глянула на мерця – i iй перехопило подих.

Вогонь пожер шкiру й тканини, перетворивши тiло – те, що вiд нього залишилося – на почорнiлий згарок плотi й кiсток, обвуглену маленьку ляльку, яка лише дуже вiддалено нагадувала людську iстоту. Внутрiшнi органи виступали з чорноi безформноi маси, що колись була тулубом. Бiльшi костi збереглися, але дрiбнiшi були спаленi дощенту; вуглець вигоряв, доки вiд кiсток не зосталася лише сiра крихта. Схилений на бiк череп валявся, наче викинутий гарбуз. Вона глянула на руки: маленькi, вони належали…

«О, Господи, нi! Це дитина. Це дитина».

Нiгтi були неприкрашенi й обкусанi до м’яса. Краi стрижнiв променевоi й лiктьовоi кiсток стирчали з обгорiлоi тканини зап’ястка темно-бурштинового кольору, що ставав геть чорним ближче до кiстки.

Обвугленi стрижнi великих i малих гомiлкових кiсток проглядали серед обох мас почорнiлих фрагментiв, що були колись стопами. Вона побачила короткi обпаленi недогарки, що стирчали вiд краю кiнцiвок; жiнка збагнула, що то ребра дитини. Були й iншi пошкодження, порiзи й надломи. Залишки плотi й кiсток встигли обгризти пацюки. Вона вiдчула наплив жалю i чогось iще: скорботи, навiть любовi, народженоi з почуття несказанноi втрати.

«Бiдолашна, бiдолашна дитина».

Жiнка вiдiгнала вiд себе жалi – вони не допоможуть.

– Гадав, ти будеш тут ранiше за мене, – почувся хриплий голос. Детектив-iнспектор Гай Джонсон виринув з-за ii спини й став поряд. Вiн телефонував iй до офiсу повiдомити, що в них новий труп у завулку Ковенант.

– Мала закiнчити деякi справи у штаб-квартирi, – сказала вона, нi на мить не вiдводячи погляду вiд решток. Пiдвела очi й побачила його похмурий вираз – вiн дивився на спалену дитину.

Джонсон був худорлявим чоловiком iз ластовинням на обличчi й охайним каштановим волоссям; стрижку вiн не змiнював усi тi п’ять рокiв, що Макбрайд знала його. Їй здавалося, нiби вiн народився на свiт iз цiею зачiскою. Його рот прикрашали короткi чiтко окресленi сивi вуса. Довгий нiс видавався вперед мiж проникливих очей, повiки часто посмикувало через брак сну. Вираз його обличчя завжди був зосереджений i серйозний, а ось поведiнка – не завжди.

До них пiдiйшов судмедексперт доктор Марет.

– Добра новина, – сказав вiн. – У нас досить сечi для аналiзу. Може, отримаемо якусь ДНК.

– Вiн влаштував жертвi золотий дощ?

Марет кивнув.

– Судячи з усього, вже пiсля с

алення.

– Щоб довершити наругу.

– Як ви знаете, що це вона?

– Через будову скелета, – Марет вказав на те, що залишилося вiд тазовоi кiстки, присипаноi попелом, та все ж помiтноi. – Лобкова кiстка тазу надто широка для дитини чоловiчоi статi. Потiм, на кiстках помiтнi мiсця з’еднання з м’язами: надбрiвнi дуги, очницi, щелепи – вони надто маленькi. Це жiнка. Судячи з довжини стегновоi кiстки й вiдсутностi зрощування епiфiзарноi пластинки, я сказав би, що iй не могло бути бiльше шести рокiв.

– Якi-небудь ознаки зв’язування?

– Їi ноги i руки були зв’язанi, але то було до спалення.

– Звiдки ви знаете? Мотузка мала б згорiти з усiм iншим.

– Жар вогню змушуе м’язи скорочуватися в мiру того, як iз них випаровуеться вода. Сильнiшi м’язи приводять руки й ноги у зiгнуте положення, i це утворюе жорстку захисну позу, яку ми тут бачимо, з долонями, стиснутими в кулаки, як у боксера на рингу, – те, що ми називаемо бiйцiвською позою або боксерською стiйкою. Якби кiнцiвки були зв’язанi, коли ii пiдпалили, руки й ноги були би прямi.

– Важко збагнути, як це могло статися без рiдкого палива чи чогось подiбного. Довелося б застосувати каталiзатор, щоб отак пiдпалити ii, правильно?

Марет кивнув.

– Ми проведемо хроматографiю, побачимо, що вiн застосовував.

– Якiсь документи, гаманець, прикраси?

– Усе розплавилося. Жодних прикрас, як бачите. Однак е шрам на животi. На вигляд нiби хiрургiчний. Може стати вiдправною точкою в упiзнаннi.

Вiн зробив рух головою, наче подумки вiдзначаючи це для себе.

– Я продивлюся подробицi в базi даних зниклих осiб, – сказав Джонсон. – Побачимо, чи буде збiг. Раса, зрiст, вiк – щось, що допоможе скласти профiль?

– Ви впевненi, що з тiла нiчого не зняли? Може, знайшли якийсь слiд вiд особистих речей? – сказала Макбрайд, i Джонсон здивовано покосився на неi.

– Нащо ти це кажеш? – спитав вiн, але Макбрайд не вiдповiла.

Кам’яниста земля пiд тiлом була вкрита слизькою коричнюватою кiркою. Та сама масниста субстанцiя лежала i навколо решток.

– Що це таке коричневе? – спитала вона.

– Тiлесний жир.

– Непоганий стимул триматися подалi вiд смажених сосисок, – заявив Джонсон.

– Кажи за себе, – вiдповiв Марет. – Найважливiша iжа за день.

Позаду них почувся характерний звук: когось iз полiсменiв нудило. Колега тримав руку на його спинi, намагаючись заспокоiти.

Макбрайд повернулася до решток.

– Скiльки часу минуло пiсля смертi?

– Достатньо, – вiдповiв Марет. – Треба буде дослiдити тривалiсть розпаду в амiно-i летючих жирових кислотах з м’язiв. Зазвичай вогонь iх знищуе, але стан цього тiла такий, що кiлькостi м’якоi тканини може вистачити для проведення необхiдних аналiзiв. Грунтуючись на активностi комах на неспаленiй тканинi, припускаю, що смерть, яку ми бачимо, настала не бiльше десяти годин тому. Встановлювати точний час смертi доведеться трохи довше, з певноi кiлькостi причин. По-перше, холодна погода уповiльнюе швидкiсть розпаду. По-друге, через сам характер смертi.

Вiн побачив iхнi обличчя – спантеличенi вирази, якi вiн надто часто спостерiгав у студентiв – i пояснив:

– Зазвичай трупне заклякання настае у м’язах, оскiльки джерело енергii для м’язових скорочень вичерпано. За нормальних умов це стаеться за три години пiсля смертi, залишаючи м’язи твердими, доки тiло не почне розкладатися. Але передсмертна боротьба мала б прискорити процес, адже тодi резерви енергii вичерпуються i трупне заклякання настае швидше.

Джонсон вказав на череп. Вiн лежав серед попелу, схиляючись набiк, i в тiм’i зяяла глибока дiра.

– Це слiд вiд удару по головi?

Марет похитав головою.

– Не обов’язково. За iнтенсивного вогню температура така висока, що рiдини всерединi черепа випаровуються. Внутрiшньочерепний тиск продовжуе зростати, оскiльки единi можливi вiддушини перекритi м’якою тканиною. Рiзке пiдвищення газового тиску означае, що настане певна мить, коли емнiсть вже не зможе стримувати його, i тодi… – вiн склав долонi разом й одразу ж вiдсмикнув iх, – «бабах»!

– Господи Ісусе, – Макбрайд уявила собi всi злети й падiння пiдлiткового й дорослого життя, яких не знатиме ця дiвчинка: подорожi, унiверситет, керування машиною, закоханiсть. Вона спробувала збагнути, що могло коiтися в думках дiвчинки протягом останнiх хвилин ii недовгого життя.

«Облиш особисте. Дивися на загадку».

Вона вказала в бiк виходу iз завулка на тротуар Гай-стрит, де стояли два огряднi смiттевi баки.

– Тi баки зазвичай стоять на входi до завулка. Тут так вузько, що вони блокують дорогу пiшоходам, так?

Джонсон кивнув.

– Хочеш сказати…

– Вiн або увiйшов iз заднього кiнця, або перекинув тiло через баки на входi.

– І точно мав бути сильним, якщо нiс ii так довго i вона не пручалася.

Макбрайд розвернулася обличчям до Марета.

– Хто знайшов тiло?

Судмедексперт вказав на низенького лисого гладкого чоловiка, який сидiв на уступi на iншому кiнцi завулка.

– Альберт Мерсi, смiттяр.

Макбрайд пiдiйшла до нього.

– Мiстере Мерсi. Я детектив-сержа

т Макбрайд. Як ви почуваетеся?

Чоловiк шоковано трусив головою.

– В життi не бачив мерця. Тобто, до того, як його покладуть у труну, розумiете?

– Ми хочемо зробити все якомога легше i швидше. Менi лише треба, аби ви розповiли, що саме побачили.

Вiн ледве стримував сльози, намагаючись не дивитися за спину детектива-сержанта, де лежало тiло. Джонсон наблизився до них, занотовуючи розмову.

– Я пройшовся завулком i спочатку не помiтив, що щось не так, – сказав Альберт Мерсi. – Хотiв зайнятися баками, аж тут унюхав щось горiле. Подумав був, що хтось жбурнув у них одну з тих клятих цигарок, але нiчого такого не було. Тодi я побачив дитину. Хто мiг таке зробити?

Макбрайд кивнула.

– Я мало не попрощався зi снiданком, – додав вiн, прикриваючи долонею рота.

– Ви бачили тут поблизу кого-небудь? – спитав Джонсон.

Смiттяр знову затрусив головою.

– Сьогоднi надто холодно, – сказав вiн, видихаючи клуби пари. – Навiть для бездомних.

Макбрайд вказала на його смiттевий вiзок, який стояв бiля пiднiжжя завулка.

– Нам знадобиться все те смiття, що ви зiбрали у цiй мiсцевостi.

Вiн кивнув на знак згоди.

– Ви знаходили щось таке ранiше? – спитав Джонсон.

Смiттяр на секунду замислився, а тодi вказав на схiд, на гору, що височiла над мiстом.

– Мертвих кiз, курчат бiля Колтон-Гiлл. Дивнi якiсь люди в цьому мiстi.

– Мiстере Мерсi, боюся, менi знадобляться вашi чоботи.

Чоловiк глянув униз на своi чоботи, зауваживши прилиплi до них часточки людськоi плотi, що перетворилися на попiл, з мiсця, де вiн стояв над тiлом.

– Ох, чорт забирай…

– Лише так я можу викреслити вашi слiди, – сказала Макбрайд. – Вам просто треба буде пiдписати форму, i ми надiшлемо iх вам назад.

– Ви збожеволiли? Викиньте iх. Спалiть. Нiколи бiльше iх не надягну, – сказав вiн, одразу ж розв’язуючи шнурiвки.

Позаду них Марет запитував експертiв-кримiналiстiв, чи закiнчили вони зйомку. Фотограф ще раз клацнув, зробив останню фотографiю решток, а тодi ствердно кивнув. Попереднi нариси було вже зроблено, потрiбних заходiв ужито. Технiк зi збору доказiв, вiдповiдальний за цей завулок, завершив роботу навколо тiла й перемiстився на периферiю мiсця злочину. Пара медикiв чекала в кутку з ношами. Те, що залишилося вiд тiла, вони мали запакувати в бiлий мiшок i вiдвезти до мiського моргу на розтин.

Детектив-сержант Макбрайд подивилася в бiк Гай-стрит. Скоро це мiсто заполонять туристи i, незважаючи на холод, фотографуватимуть одне одного поряд iз Меркат-Крос, Вiльямом Броудi i рештою туристичних мiсць Единбурга, пiдiймаючись зграйками до замку чи прогулюючись уздовж Кокберн-стрит, щоб купити собi спiритичну дошку. Удалинi лунали сирени.

– Тебе щось вразило у цiй справi? – запитав ii детектив-iнспектор Джонсон.

– Нi.

– А тодi що це було, з особистими речами жертви?

– Тобто?

– Ну, знаеш, коли ти спитала судмедексперта, чи е ознаки того, що з тiла щось зняли, – вiн поклав руку на свою посивiлу бороду. – У тебе е якась здогадка, правильно?

Вона кивнула.

– Гадаю, я знаю, хто вiдповiдальний за це.

7

У лiтаку було не дуже людно. Вони пролiтали високо над рясними золотавими й зеленими фермерськими угiддями. Лазурове небо простягалося над полями, якi швидко поступилися зеленим схилам, а потiм горам. Зi свого сидiння бiля вiкна Вiтмен обернувся до сусiда й дивився, як iз його пухких губ зриваються м’якi хмарки повiтря з сигарним запахом. А потiм поринув у власнi думки.

Останнi шiсть тижнiв вiн iшов по слiдах, що могли вивести на винахiдника Огюстена Секюлера i його загублений фiльм «Sеance Infernale». Але тi слiди давно вистигли. Думки про невдалi спроби знайти цiнну пiдказку невпинно крутилися у нього в головi, доки вiн дивився, як залiзобетоннi схеми його розслiдування натикаються на глухi кути i замкненi дверi.

Хоча iснувало багато мiсць, що цiкавили Вiтмена в його пошуку, вiдомi йому зачiпки давно зникли звiдти, якщо взагалi колись iснували. Прототип 16-об’ективноi камери був виготовлений у Парижi, i саме там було вiдзнято «Людину, що виходить з-за рогу». Мало того, будинки, у яких мешкали в Нью-Йорку Елiзабет i Адольф, знесли п’ятдесят рокiв тому, поховавши пiд уламками цементу будь-якi свiдчення чи таемницi.

Його наступною зупинкою був Лондон: Музей науки на Виставковiй вулицi, де схiд символiзував мистецтво, а захiд – науку. Вiн дихав на скло, вдивляючись у камери Секюлера. Першою була 16-об’ективна камера, яка робила серiю знiмкiв на плiвку з паперовою основою, застосовуючи шiстнадцять незалежних фотозатворiв, що спрацьовували один за одним. Вище крiпилися два вiзири. Пiд час роботи два котки плiвки рухалися по черзi, кожен розташований за блоком iз восьми об’ективiв, i знiмали близько шiстнадцяти кадрiв на секунду.

Особливо зацiкавила Вiтмена друга камера, iз единим об’ективом. Вважалося, що саме цiею камерою знiмали «Сцену в садах на Принцес-стрит» i «Рух транспорту через Пiвденний мiст» у 1888 роцi. Можливо, це була камера, якою користувався Секюлер, щоб зафiльмувати «S

ance Infernale» – що б не крилося пiд цiею назвою. Технiчна документацiя поряд iз експозицiйною вiтриною стверджувала, що камера виготовлена в Единбурзi в 1888 роцi й близька до технологiй, якi застосовуються донинi. Корпус камери змайстрував Фредерiк Мейсон, мiсцевий тесля. Дерев’янi деталi не були подряпанi; легке гондураське червоне дерево корпусу, його багряний блиск, клиноподiбнi з’еднання й пiдставка яблуневого дерева – усе пасувало одне до одного, наче ключ до замка. Камера використовувала два рулони неперфорованоi плiвки три восьмих дюйма завширшки, намотанi на пару коткiв позаду об’ектива. Плiвка утримувалася для експонування пласкою мiдною пластиною, момент знiмання контролювався за допомогою вбудованого дискового мiдного затвора, що обертався позаду об’ектива в той самий спосiб, що й сучасний затвор.

«Клац – вiдiмкни, клац – замкни, ось ти це бачиш, а ось уже нi».

Камера також слугувала проектором, для цього ii задня частина була обладнана електричною лампою.

Вiтмен спитав чергового працiвника, чи е ще документи в якомусь запилюженому кутку, якi вiн мiг прогледiти. Спершу той вiдповiдав неохоче, але щойно зачув хрускiт купюр, вiд стриманостi й слiду не лишилося. Помiчник куратора супроводив Вiтмена до заднiх кiмнат.

Там вiн знайшов кореспонденцiю – телеграми, датованi 1953 роком. Вони були вiд онука Секюлера, Альбрехта Генгаггера, який переiхав до Швейцарii i питав, чи мiг би хранитель музейних фотографiй показати камери його племiннику, який на той час саме вiдвiдував Лондон. То був цiлий пласт iнформацii, що здавався вагомим i породжував надiю на швидке досягнення мети. На листi була марка Лозанни. Принаймнi це було щось матерiальне. Якщо племiнник чи його родина досi живi, можливо, вони могли б надати певну iнформацiю про загадкового батька кiнематографу. Але вiд iнформацiйного бюро в Лозаннi Вiтмен не добився нiчого, вартого уваги – адреса справдi Альбрехта Генгаггера, але номера телефону не було. Це був останнiй шанс для Вiтмена; вiн вирiшив летiти до Швейцарii i все з’ясувати.

Дорогою до аеропорту вiн зупинився у

, i двома вулицями нижче натиснув дзвiнок квартири з терасою. Звiдти вийшов, тримаючи плакат «Франкенштейна» у захисному тубусi з чорного пластику. Пiсля десяти рокiв вiн нарештi зiбрався з силами забрати його у нерозважливого колекцiонера в Лондонi. Вiдтак блукав порожнiми вуличками району, назви якого не знав, тримаючи плакат, який вони з Вальдано рiшуче налаштованi були знайти того дня, коли зникла Еллi.

Нарештi Вiтмен зупинився посеред темноi безлюдноi алеi, уздовж якоi тягнулися бруднi смiттевi баки. На мокрому бетонi туди-сюди снували щури. Вiн втиснувся за кам’яну стiну, дiстав iз тубуса плакат i поклав до порожньоi металевоi урни, що валялася на алеi. Витягнув iз кишенi запальничку й пiдпалив плакат. Його обличчя було безпристрасне, попри те, що в глибинi очей наростав жах. То ось який вигляд мають сто тисяч доларiв у вогнi. Вiн просто стояв, дивлячись, як плакат стискаеться в полум’i.

Лiтак перетнув частину озера Леман i рiчки Рони, перш нiж капiтан оголосив посадку в мiстi Женева. Виписуючи кола, виляючи й провалюючись у повiтрi, лiтак наближався до мiського аеропорту на березi озера.

Цiкавим моментом в iсторii Секюлера для Вiтмена було те, що оригiнали негативiв утраченi. Уцiлiлий вiдеозапис був результатом роздрукiвки на фотопаперi та iхнього монтування у стрiчки з понумерованих кадрiв. Кожна стрiчка мiстила чотири вертикальнi кадри, пронумерованi послiдовно. Можливо, оригiнал плiвки було порiзано, щоб зберегти вiдеозапис, хоча це лише припущення. Хто саме зробив цi стрiчки, також невiдомо.

Химернi подii спричинилися до того, що бiльшiсть друкованих фотокадрiв зникла. Останнiй записаний номер кадру «Руху транспорту через Пiвденний мiст» був 129. Це мало означати, що запис мiстив щонайменше 129 кадрiв. І все-таки епiзод, представлений у музеi, складався лише з двадцяти кадрiв: зi 110-го по 129-й. Таким само чином запис «Сцени в садах на Принцес-стрит» мiстив двадцять кадрiв. При цьому анiмацiйний епiзод, продемонстрований публiцi, складався менше нiж iз двадцяти вiдсоткiв оригiнального запису. Вальдано мав рацiю: було щось дивне у цiй розбiжностi. Решта кадрiв могла бути знищена, втрачена. Або ж i досi перебувати деiнде.

Саме на Единбург Вiтмен розраховував найбiльше. Інформацiя про роботу Секюлера i той факт, що тут вiн удосконалив свiй винахiд, давали пiдстави припускати важливiсть цього мiсця. Вiдоме було розташування единбурзькоi майстернi Секюлера – десь на Принцес-стрит, гарнiй i широкiй вулицi, що вiдокремлювала Старе мiсто вiд Нового. З’явившись там, вiн виявив, що в колишнiй майстернi тривають ремонтнi роботи – хтось згори розширяв примiщення пiд унiвермаг. Вiтмен знайшов головного на будiвництвi. Давши хабаря, почув, що його сповiстять, «якщо з’явиться щось цiкаве».

На додачу до цього був задокументований перший единбурзький дiм Секюлерiв-Вiтлi в Рамзей-Гарденз. Однак пiсля того, як Елiзабет i Адольф – дружина i син Секюле

а – переiхали до Сполучених Штатiв, Огюстен залишився в Единбурзi й переiхав до iншого будинку, припустiмо, з фiнансових причин – Секюлери втрачали грошi щодня, доки вiн зволiкав iз демонстрацiею власного винаходу. Там, у новому будинку, вiн удосконалив камери. Точна адреса цiеi останньоi резиденцii, однак, була невiдома.

Поштовх, виск гальм – i вони опинилися на асфальтi Женевського аеропорту. Дверi вiдчинилися, i нечисленнi пасажири потяглися до виходу.

8

Кiлька хвилин залишилося до вiдправлення потяга до Лозанни. Вiтмен скрутив чергову цигарку. Поряд iз ним дiвчинка-пiдлiток чиркнула сiрником, щоб запалити одну зi своiх «Мальборо Лайтс». Вiн вiдiйшов вiд неi. Поклав рюкзак на кришку смiттевого бака. Коли вогник запальнички торкнувся цигарки, вiн помiтив дещо краем ока. Чоловiк повернув голову.

Удалинi майнули золотаво-жовтi очi.

– Плуто, – прошепотiв вiн.

Грацiйна котяча фiгура стояла бiля валiзи дiвчинки по той бiк платформи. Вiн завмер, i його внутрiшне око накрило павутиння спогадiв. Спочатку вiн подумав, що кiт належить дiвчинцi. Але потiм той пiдкрався до найближчоi лави, пролiз пiд сидiннями, помiж нiг пасажирiв, якi нiчого не помiтили, i вибрався на iнший бiк. Мотляючи хвостом, кiт дременув до жовтоi лiнii, наче теж чекав на потяг.

Видовище було абсурдне. Бездомнi тварини в швейцарському мiстi. І не будь-де, а на залiзничному вокзалi. Смiх та й годi. Неможливо, навiть якби тварина не нагадувала так сильно…

Нi, це безглуздя, цього бути не могло. Усi вони схожi.

Працiвник потяга перетнув платформу, промовив щось у явно службовий телефон на стiнi, кинув слухавку, перевiв стрiлку i кинувся до дверей. Часу було обмаль. Потяг стояв iз вiдчиненими дверима.

Вiтмен нарештi зiйшов по схiдцях до вагона, коли засвистiв свисток. Кондуктор зачинив за ним дверi. Крiзь вiкно на протилежному боцi вiн мигцем побачив котячий силует – той чкурнув у коридор i зник у тiнях. Вокзальна платформа проносилася повз на все бiльшiй швидкостi, й вагони рипiли i грюкали в такт одне одному.

Вiтмен пробирався вздовж проходу мiж крiслами до свого вагона. Протискаючись по вузькому коридору й намагаючись тримати рiвновагу, вiн нарештi знайшов свое мiсце. Повiсив пальто на гачок i сiв. Продовжуючи визирати надвiр, спантеличений, вiн порився в рюкзаку й дiстав теку Вальдано.

Зачаровано дивився у вiкно i не мiг зосередитися. Зрештою вiдкрив теку Вальдано й узявся дочитувати хронологiю зникнення Огюстена Секюлера пiсля того, як той сiв на потяг до Парижа 16 вересня 1890 року:

1891 – Едiсон подав заяву на отримання своiх перших патентiв на кiнознiмальний апарат.

1894 – вiдкриття перших кiносалонiв у Нью-Йорку.

Грудень 1895 – брати Люм’ери здiйснили перший комерцiйний показ фiльму в Парижi. Елiзабет i родина Секюлерiв одразу запiдозрили нечесну гру, особливо коли побачили, як Люм’ери й компанiя Едiсона приписали собi те, що родина вважала винаходом Секюлера.

Федеральний закон Сполучених Штатiв визнавав людину померлою лише за сiм рокiв пiсля зникнення, що завадило родинi Секюлерiв подати позов проти Едiсона i його сучасникiв. Байдуже, що Секюлер прийшов до запису i проекцii рухомих картин ранiше за будь-кого iншого; його супротивники отримували суттево бiльше зиску вiд зниклого винахiдника, нiж вiд мертвого.

1901 – родина Секюлерiв зрештою змушена була об’еднатися з компанiею «Мутоскоп» пiд час патентних вiйн компанii з Едiсоном. Адольф Секюлер працював iз ентузiазмом, збираючи докази з батьковоi майстернi, до якоi – за загадковим збiгом обставин – вдерлися одразу пiсля зникнення Секюлера. Хижi адвокати «Мутоскопа», однак, мали власнi плани й манiпулювали Адольфом Секюлером задля досягнення своеi мети. Юридичнi представники Едiсона намагалися повнiстю спростувати висновки Секюлера, тодi як адвокати «Мутоскопа» пiдтримували його свiдчення лише настiльки, наскiльки вони послаблювали аргументацiю Едiсона. Найважливiший доказ Адольфа – батьковi камери так i не були представленi «Мутоскопом», оскiльки це перекреслило б усi претензii на винахiд нового пристрою як Едiсона, так i iхнi власнi. До розчарування Адольфа, камери залишилися в машинi пiд стiнами судовоi зали попри те, що адвокати дали йому пiдстави вiрити, що зрештою продемонструють iх на судi.

1902 – пiд час розгляду справи, коли суд з’ясував, що Едiсон був не першим винахiдником рухомих зображень, Адольф Секюлер уже не був присутнiй на оголошеннi вердикту. У липнi минулого року його знайшли мертвим, бiля тiла лежала мисливська рушниця. Офiцiйний висновок: нещасний випадок, але родина Секюлерiв – те, що вiд неi залишилося – була непохитна: це все результат нечесноi гри. Вони вважали, що конкуренти – особливо Томас Едiсон – у насильницький i протизаконний спосiб прибрали Огюстена й Адольфа з дороги.

1999 – у французьких полiцiйних архiвах виявлено фотографiю потопельника, яким мiг бути Секюлер.

2001 – прибутки кiноiндустрii, обожнюваноi глядачами всiх вiкових груп, досягли позначки в 40 мiльярдiв доларiв.

2002 – загадк

: що сталося з французьким винахiдником? Що сталося з «Sеance Infernale»?

Вiтмен дiстав iз теки чорно-бiлу фотографiю i знову кинув погляд на зниклого винахiдника. М’якi турботливi очi, мiцноi статури чоловiк метр дев’яносто – дев’яносто два на зрiст. Генiй, що не знав собi рiвних, який на сiм рокiв випередив братiв Люм’ерiв, на сiм рокiв випередив Томаса Едiсона.

Сiм рокiв.

Пiд час розслiдування Вiтмен вiдчув дивний зв’язок з винахiдником iз бакенбардами. Вони намагалися спiлкуватися крiзь простiр i час через розсiянi клаптики фiльму пiд назвою «Sеance Infernale».

Була ще одна причина, з якоi цiкавiсть Вiтмена до Секюлера зростала. Цей факт нечасто згадували в книгах про кiномистецтво, i Вiтмен не знав про це, доки не знайшов iнформацiю в тецi Вальдано. Це сталося за два роки до зникнення Секюлера, коли винахiдник, його дружина i двое дiтей ще мешкали в Единбурзi. Як i в бiльшостi зловiсних випадкiв, що траплялися в Единбурзi, подiю задокументували шотландськi журналiсти, зокрема Роберт Чемберз. Що саме трапилося тiеi ночi, думки розходилися, i рiзнi документи мiстили драматичнi подробицi, вигаданi, щоб додати гостроти новинам.

Хоча джерела не змогли назвати точну адресу Секюлера в Единбурзi, вони зазначили, що родина мешкала в небезпечному районi, де повно темних алей i занедбаних орендованих жител – у мiсцi, «де зло втрачае звабу, постаючи в усiй своiй ницостi». Секюлер допiзна працював у майстернi на Принцес-стрит, доки решта родини перебувала вдома, готуючи вечерю. Його дружина Елiзабет мала намiр навiдатися в крамницю трикотажу i спробувала вмовити дiтей супроводжувати ii. Адольф погодився, але Зоi хотiла подрiмати. Елiзабет дозволила iй пiти спати i наказала Адольфовi залишитися й наглядати за сестричкою, а сама пiшла.

Вiдчинивши параднi дверi, вона побачила у свiтлi чоловiчий силует. І не зважила на нього. Чоловiк начебто не звертав на неi уваги, а в цiй мiсцевостi зазвичай бувало людно по закiнченнi робочого дня. Прогулянка виявилася марною, крамниця вже була зачинена на нiч. Як вона розповiла згодом, ii не було вдома не бiльше двадцяти хвилин. Цього саме вистачило, щоб врятувати ii вiд долi, яка спiткала тих, хто був усерединi.

Коли Елiзабет повернулася, то побачила, що за вiкнами будинку суцiльна темрява. Дверi замкненi. Утiм, вона могла випадково iх замкнути, коли виходила. Постукала у дверi: жодноi вiдповiдi. Прислухалася до тишi й почула кроки на сходах. Подумала, що це Адольф спускаеться, аби вiдчинити iй. Але нiхто не пiдiйшов.

Жахливе передчуття захлеснуло ii, i вона почала гатити в дверi, привернувши увагу перехожого. Джордж Олнi, нiчний вартовий, прийшов на допомогу. Вiн теж постукав у дверi, але без жодного результату. Галас розбудив кiлькох сусiдiв, вони повиходили дiзнатися причину. Один iз них розбив вiкно на нижньому поверсi, i так вдалося проникнути в будинок. У домi було тихо. Вони кинулися сходами вгору, гукаючи дiтей.

У кiнцi коридору холодним протягом повiяло з проходу, що вiв до дитячоi кiмнати. У цьому вузькому примiщеннi вони знайшли Адольфа Секюлера, який лежав долiлиць на пiдлозi. Хлопчик був весь у кровi, але не своiй – пiсля уважного огляду з’ясувалося, що вiн не зазнав фiзичних ушкоджень. Однак був такий шокований, що не мiг розмовляти кiлька тижнiв. Люди обшукали будинок, викрикуючи iм’я Зоi, але ii нiде не було. На той час пiд стiнами будинку зiбралося ще бiльше сусiдiв, деякi з них увiйшли в дiм. Вони високо тримали свiчки над головами, шукаючи злочинця, i хтось побiг до мiськоi полiцii по допомогу. Бiльше Зоi Секюлер нiколи не бачили.

Вiтмен знову визирнув у вiкно. Подолавши звивистий шлях мiж золотавими полями, потяг в’iхав у тунель, щоб виринути назустрiч безкрайому синьому простору озера Леман, за яким тягнувся величний гiрський хребет, затуляючи обрiй. Великий маеток, яким мiг бути Рiв-де-Пранжен, вивищувався над горами. Виноградники були розлитi по всьому рельефу, наче вино на водi, за озером помiж зеленого масиву виринали пологi дахи шале. Така картина породжувала синдром Стендаля – частково вiд подиву. Нiщо не вказувало на появу озера чи гiрського хребта. Наче Алiса, що падае в кролячу нору, потяг пiрнув у тунель i виринув у казковiй краiнi чудес серед гiр, виноградникiв i замкiв, i все це було оповито маревом великого озера. Кондуктор, брязкаючи ключами, пiдiйшов i перевiрив квиток Вiтмена. Той закрив теку, схопив пальто й рюкзак i пiдвiвся. У дальньому кiнцi коридору дверi залишилися вiдчиненими, i раптовий порив вiтру мало не вирвав газету з рук якогось чоловiка. Вiтмен притримав дверi для лiтньоi жiнки, i та прослизнула повз, холодно кивнувши.

Вiн перейшов до вагона-ресторану, вiдчуваючи, як реве гребля в нього пiд ногами. Замовив сендвiч i сiв за найближчий стiл, що пiдстрибував пiд час руху потяга. Повз вiкно промайнув сигнальний стовп, а тодi похмура покинута платформа, назву якоi годi було розiбрати через швидкiсть потяга i темне вiд хмар небо. Вiтмен мав непевне вiдчуття, що його переслiдують, стежать знайомi облич

я у спалахах цигарок, ховаючи своi риси за чирканням сiрникiв; персонажi у верхньому одязi, якi пiдходять до телефонiв-автоматiв i роблять вигляд, що набирають неiснуючi номери; обличчя, прихованi за сонячними окулярами й газетами, що з’являються в рiзних мiсцях i навiть у рiзних краiнах. На той час, як вiн дiйшов до кави, потяг уже наближався до Лозанни.

За кiлька хвилин його ноги ступили на бетонну платформу вокзалу Лозанна-Бангоф. Вiн проминув каси продажу квиткiв на внутрiшнi рейси i вийшов на вулицю, опинившись перед унiвермагом i «Макдональдзом». Небо виглядало непривiтним, вкритим темно-сiрою завiсою, що затуляла Старе мiсто. Вище у горах Собор Богоматерi темнiв над обрiем мiста, наче сокiл у засiдцi.

Єдине слово спадало на думку: лад. Усе працювало мов годинник iз якоюсь патологiчною охайнiстю; навiть будiвлi зводилися без жодних фантазiй. Люди, котрi поспiшали причепуреними вуличками, мали нiжно-помаранчевий колiр облич i здоровий рум’янець, наче щоранку натирали щоки мандаринами, перш нiж узятися до снiданку за 150 франкiв. Чоловiки ворушили кiнцiвками з упевненiстю успiшних людей. Жiнкам достатньо було наморщити носика i крутнути стегнами, щоб закохати в себе будь-якого чоловiка.

На тротуарах Авеню-де-ля-Гар було не проштовхнутися вiд туристiв. Студенти в гостроверхих шапках i щасливi покупцi каталися туди-сюди на фунiкулерах, що пiдiймалися з кам’янистих котловин до Ля Сiте. Бiля пiдземного переходу, що слугував входом на платформи, за пересувною iдальнею скрипач iз запалом справжнього вiртуоза награвав хорал «Ісусе, моя душа радiе» з кантати Баха. Вiтмен подивився на круглий годинник над знаком «Лозанна – столиця Олiмпiйських iгор». За чверть полудень.

Вiн попрямував до таксi, що стояло праворуч. Дав водiевi адресу, й авто з гудiнням покотилося вздовж пiвнiчного узбережжя Женевського озера, крiзь тихi напiвзамiськi пейзажi Сен-Сюльпiс. Таксi проторохтiло кам’янистою дiлянкою шосе, потiм, бiля мiсцевого ресторану, звернуло лiворуч пiд гору. Мальовничi парки i захопливi пляжi тяглися вздовж усього берега. Уступи, перерiзанi ущелинами, височiли над озером. Вiн озирав буйнi заростi дикоi рожi на пiвднi, з боку Моржа, за якими простягалися оповитi виноградом алеi й низиннi мiстечка, збудованi навскiс через стрiмкi потоки. Мiсцевiсть роздiлялася смугами пляжiв i була пересипана показними середньовiчними резиденцiями й бездоганними маетками. Багатii ховали своi просторi гаражi й розкiшнi патрицiанськi хороми за високими кам’яними стiнами. Густо насадженi височеннi дерева довершували справу. Просто бiля озера й мису з причалом стояла церква в романському стилi, i ii квадратна дзвiниця вивищувалася над рештою будiвлi. Два сторiччя тому на прилеглих землях Наполеон Бонапарт провiв огляд вiйська, яке незабаром мало вiдзначитися в Маренго.

Таксi зупинилося бiля кованоi залiзноi брами. Вiтмен розплатився з водiем i сказав йому зачекати, на випадок, якщо його вiзит виявиться невдалим. Вiн не був упевнений, що онук Секюлера Альбрехт Генгаггер досi мешкае тут, а тим паче, що вiн погодиться з ним зустрiтися. І все-таки цей чоловiк мав володiти iнформацiею про Секюлера чи «Sеance Infernale». Маючи лише одну адресу, iз якою мiг працювати, Вiтмен написав листа кiлька днiв тому. У ньому вiн повiдомляв, що навiдаеться сюди цього дня i саме о цiй порi й сподiваеться, що це буде зручно, але часу на вiдповiдь не дав. Однак вiн надiявся, що лист було складено в достатньо продуманiй манерi, аби його прийняли.

Вiн вийшов iз машини, вдихаючи свiжий запах озера. Небо виглядало загрозливо; наближалася буря. Залiзна брама була вiдчинена. Мабуть, його чекали. Вiн окинув оком маеток, оточений похмурими деревами.

Це була розкiшна замiська резиденцiя в неоготичному стилi, iз товстими вапняковими стiнами i трьома зубчастими арками над входом. Гостроверхi башточки з прикритими жалюзi вiкнами, окремий купол iз подвiйною обшивкою, прикрашений пологим мансардним дахом. Нижче криволiнiйнi золоченi планки пiдкреслювали крутi схили рiзьблених дахiв i точенi арки з орнаментальними пiдвiсами. Цинковi модильйони i лiпнина на карнизах зi скульптурною елегантнiстю й шармом минулих часiв вiнчали рiзнокольоровi вiкна з ромбiчними решiтками.

Ворота скрипнули i, клацнувши, стали на мiсце. Вiтмен рушив дорiжкою, викладеною теракотовою плиткою й обсадженою по боках оповитими плющем деревами. Дзюркотiли фонтани посеред маленьких ставкiв, прикрашених водяними рослинами. Вiтер дмухав йому в спину, пiдганяючи вперед. Порослими мохом кам’яними сходами вiн пiднявся до парадних дверей. Подзвонивши, прочитав напис над виступом над дверима: «AD PATRES»[9 - До праотцiв (лат.).].

«Якщо трохи пощастить», – подумав вiн. Нiхто не вiдповiв, тож вiн подзвонив знову. Сховав руки в кишенi, озирнувся i став роздивлятися мармурову статую бiля фонтанiв, розмiрковуючи. Таксi досi чекало бiля ворiт.

Коли вiн уже хотiв подзвонити вдруге, почувся гамiр всерединi будинку. То був голос – чийсь крик – слiдом за яким пролунав приглушений звук:

щось iз грюкотом впало на пiдлогу. Вiн вирiшив удруге не дзвонити.

«Маленька любовна сварка Альбрехта з його швейцарською дружиною?» – подумав Вiтмен. Хто б там не був, вiн явно не хотiв, щоб його турбували.

Цiлком незворушний, вiн попiд вологими кущами обiйшов будинок, пригнувши голову. Шукав вiдчинене вiкно, але всi були зачиненi зсередини. Спробував дверi чорного ходу, але тi були замкненi. А потiм побачив те, що шукав: з того боку будинку, що виходив на захiд, фiранки на вiкнi першого поверху колихалися на вiтрi. Вiкно, як вiн збагнув, не вiдчиняли – його вiдкрили силою, вдавивши скло всередину.

Збентежений, але зацiкавлений, вiн просунув голову в отвiр мiж фiранками й зазирнув усередину. Їдальня зустрiла його темрявою. Все було тихо. Обережно, щоб не порiзатися об скло, вiн влiз усередину i ступив у цiлковиту чорноту кiмнати.

«Котячим кроком», – прошепотiв вiн собi пiд нiс. У будинку стояв характерний запах старого примiщення. Всi фiранки були зсунутi, i це справляло враження запилюженоi будiвлi, де нiхто не мешкае. Повiльно рухаючись у темрявi, вiн намацував шлях в обхiд обiднього столу i крiзь кухню. Очi були йому поганим помiчником, але слух напружився. Вiн просковзнув крiзь половинчастi дверi й увiйшов до вiтальнi. По мiрi того, як зiр призвичаiвся до темряви, перед ним проступили сходи.

На пiдлозi лежала жiнка, нерухома. Уламки скла, слiди кровi на пiдлозi, поруч носовичок i клейка стрiчка. Вiтмен пiдiйшов до жiнки й опустився навколiшки. Їi очi були заплющенi. Вiн не побачив руху за спиною. Вiн його вiдчув. Повалився вперед, розпластавшись на килимi. Спробував перевернутися, але тiеi митi, коли розгледiв темну фiгуру, все провалилося в чорноту.

9

Хтозна, скiльки часу минуло, коли Вiтмен прийшов до тями. Гострий бiль пронизував його череп. Вiн застогнав, обмацуючи лоба. Перед очима постали розмитi обриси обмазаноi глиною стелi.

Краем ока вiн побачив руку, що тяглася до нього, i здригнувся. Вiд цього голова розболiлася ще дужче. Це була жiноча рука, з нiгтями, фарбованими у криваво-червоний колiр. Вона тримала маленьку, обгорнуту харчовою плiвкою пластикову емнiсть, всерединi якоi плескалася якась рiдина.

– Лiд, – сказав французькою жiночий голос.

Вiн прийняв його з чимось середнiм мiж «дякую» i стогоном. Щось впивалося йому в груди. Його окуляри. Хтось – певно, власниця голосу – поклав iх туди. Вiн збагнув, що перебувае в iншiй кiмнатi, не в тiй, де знепритомнiв. Лежав на канапi з синелевою оббивкою, обабiч якоi стояли французькi крiсла з левами на тканинi. Стiни прикрашав орнамент iз нiжного позолоченого листя й архiтектурнi медальйони, надаючи кiмнатi замiського шарму. Це була вiтальня з антикварними меблями, прикрашена вiкторiанськими портьерами i мережаними фiранками. На мармуровiй стiльницi вiкторiанського столика стояв горбатий патефон.

Вiтмен упiзнав рояль «Бехштейн», що займав один iз кутiв кiмнати. Вiн пробирався повз нього, iдучи до сходiв, хоча на цю мить був недостатньо при тямi, щоб це пам’ятати. Примостив окуляри на мiсце. Потiм привстав iз канапи. Ноги торкнулися схiдного килима, i вiн побачив перед собою жiнку.

Вона була висока, i iй було далеко за тридцять, майже пiд сорок. Середньоi довжини чорне волосся розкуйовджене пiд час боротьби, а темно-червона помада розмазалася по щоках. На нiй була чорна спiдниця i топ iз коротким рукавом. Пiсля бiйки вона була схожа на дорогу повiю. Їi криваво-червонi нiгтi стискали пачку з льодом на його головi. Іншою рукою вона тримала мобiльний телефон. Зеленi очi, що вiдливали холодним металом, окинули його знервованим, але проникливим поглядом.

– Vous ?tes amеricain[10 - Ви – американець (фр.).], – мовила вона.

У головi йому досi паморочилося, а вiн питав себе, як багато вона знае. Мiг уявити ii пiдступною княгинею вампiрiв у вишуканiй бiлизнi в гiпнотичному танцi.

– Ви розмовляли самi з собою, поки були без тями, – сказала вона.

Залiзна брама, замкненi дверi, розбите вiкно, сходи; непритомна жiнка, що прийшла до тями й тепер стояла перед ним.

І жбурнула Вiтменовi його гаманець. Вiн сказав собi перевiрити потiм, чи щось зникло.

– Ви нишпорили в моiх речах?

– Я мала знати, чи ви небезпечнi, чи просто невдало обрали час, – вона поклала руку з телефоном на свою струнку талiю. З ображеним обличчям постукала ногою по пiдлозi, чекаючи пояснень вiд Вiтмена.

– Я…

– На вас напали, так.

– Хто?

– Я знаю не бiльше за вас.

Їi манера розмовляти була рiзкою i квапливою, наче вона вже знала, що вiн зараз скаже. Схоже було, що iй кортить зателефонувати в полiцiю й покiнчити з цим, забути про все i, може, зiрвати з себе цей одяг i розслабитися в гарячiй ваннi. Вiн намагався припинити уявляти собi останне.

– Менi не подобаеться, коли люди вдираються до мого будинку.

Вiн хотiв попросити вибачення.

– Я не…

– Знаю, – сказала вона. – Я помiркувала, доки ви були без тями. Той, хто увiрвався сюди, вирубив нас обох. То, може, менi варто подякувати вам? – вона не чекала на його вiдповiдь,

аче взагалi не сподiвалася ii почути. – І все одно постае питання, що ви взагалi тут робили?

Вiн умостився на краю канапи – голова досi розколювалася вiд болю, – заледве намагаючись знайти слова.

– Отже, мiстере Алекс Вiтмен. Перш нiж я зателефоную в полiцiю, чи не будете ласкавi розповiсти менi, що вас сюди привело?

– Я мав зустрiтися з паном Альбрехтом Генгаггером.

Вона припинила тупцяти ногою й окинула його здивованим поглядом, клiпнувши очима.

– Коли ви розмовляли з Альбрехтом Генгаггером?

– Я не розмовляв.

Вона рiшуче кивнула, наче це все пояснювало.

– Ви не знаете, чи зможе вiн мене прийняти?

– Вiн уже двадцять п’ять рокiв як помер, – сказала вона.

Вiтмен заплющив очi, вiдчуваючи бiль i розчарування. Цього треба було очiкувати. Вiн вiдкинув голову назад, торкнувшись подушки, i зiтхнув. За стiною темряви виявився остаточний глухий кут.

– У зв’язку з чим ви хотiли з ним зустрiтися?

– Мене цiкавить Огюстен Секюлер.

Вона з розумiнням схилила голову й поклала телефон на стiл. Вирiшила придiлити йому трохи бiльше уваги.

– Ви чули це iм’я ранiше? – спитав вiн, проводячи рукою по обличчю.

Вона розсмiялася.

– Бувало, i не раз.

Вiн кивнув, досi вiдчуваючи запаморочення.

– Мене звати Елена. Елена Генгаггер.

Вiтмен насупив брови.

– Який стосунок до…

– Альбрехт Генгаггер був моiм батьком.

– Тобто, Секюлер…

– Мiй прадiд.

Вiтмен сiв, а жiнка розповiдала йому, що вона единий живий нащадок родини Секюлерiв-Генгаггерiв.

– Але… як? – мовив вiн. – Як таке можливо?

– Що ви маете на увазi?

– Син Секюлера, Адольф, помер вiд нещасного випадку на полюваннi 1901 року. Як менi вiдомо, вiн не був одружений i не мав дiтей.

Вона ствердно кивнула.

– А донька Секюлера Зоi зникла маленькою дiвчинкою.

В ii очах знову промайнув сталевий вiдблиск.

– Зоi Секюлер зникла ненадовго. Незабаром вона знайшлася.

– Мое розслiдування нiчого про це не каже. Коли це сталося?

– Певно, невдовзi пiсля патентних вiйн iз компанiею Едiсона. На початку 1900-х, гадаю.

– Це понад десять рокiв пiсля ii зникнення!

– Бiльш-менш, – сказала вона. Груба арифметика мала сенс.

– Нiхто не подумав розпитати? Тобто про те, що сталося.

Вона похитала головою.

– Їi зникнення було iнцидентом так само загадковим, як i зникнення ii батька.

Вона схилилася на бильце крiсла, i на секунду визирнули ii шовковi панчохи.

– Моя бабуся була дуже ексцентричною панi. Жiнкою з багатьма талантами. Георгiанське диво, можна сказати так. Але вона нiколи по-справжньому не змiшувалася з юрбою чи навiть iз власною родиною. Нiколи не розмовляла про свое зникнення. Менi вдалося побачити ii вже наприкiнцi ii життя, коли вона мало не втратила його. На той час вона перенесла два iнсульти. Але досi мала ту саму добру посмiшку. Хоча насправдi була вже не при собi.

Вiтмен кивнув. Вiн уявив собi, як мати Зоi справдi не хотiла розбиратися в тому, що сталося. На той час, коли Зоi зникла з ii життя, вона вже втратила чоловiка i двох дiтей. Потiм раптом, нiзвiдки вона отримуе доньку назад. Певно, вона нiколи не ставила питань, що трапилося i як.

– Гадаю, ми обое могли б випити брендi, – сказала Елена. – А потiм ви розповiсте менi, чому мiй прадiд цiкавить вас, мiстере Вiтмен.

– То це так ви заробляете на життя? Шукаете кiно? – вона повiльно опустилася на канапу поряд iз ним, i ii спiдниця зовсiм трохи задерлася.

– Інодi, – вiн ковтнув брендi. Воно зiгрiло йому горло i, здавалося, полегшило бiль у черепi й шиi. – Часом це реквiзит iз фiльму чи предмет, пов’язаний iз певним кiно. Іншим разом це сам фiльм. Люди наймають мене шукати найпотаемнiшi речi.

– То ви щось на кшталт археолога. Чи детектива, – мовила вона з усмiшкою. – Як Індiана Джонс чи Фiлiп Марлоу, non?[11 - Хiба не так? (фр.)]

– Гадаю, можна й так сказати.

– Отже, люди наймають вас шукати речi. Що саме ви намагаетеся знайти? Я так розумiю, це щось пов’язане з моiм прадiдом.

– Мене найняли знайти фiльм, який вважаеться його твором.

– Фiльм? – перепитала вона, насупивши брови й намагаючись збагнути. – Секюлер не був режисером, вiн був винахiдником.

– На користь цього е деякi свiдчення. Розбiжностi щодо кiлькостi кадрiв чи вцiлiлого матерiалу, а також лист вiд людини на iм’я Карлайл Істроу – вiн згадуе фiльм, який ми вважаемо твором Секюлера.

Здалося, що на цих словах вона здригнулася. Вiдчувши ii нетерпiння, вiн простягнув iй теку з матерiалами розслiдування.

– Іншими словами, – сказала вона, гортаючи нотатки, – у вас майже жодних свiдчень узагалi.

Вона всмiхнулася.

– Здаеться, iм’я Секюлера дуже популярне в нашi часи.

– Що ви маете на увазi?

Вона перетнула кiмнату й зупинилася бiля стенду, що тримав старе дзеркало. Потяглася за нього й дiстала скриньку. Погляд Вiтмена блукав по ii тiлу, зупинившись на заднiй частинi стегон. Вона вiдчинила скриньку й дiстала цигарку.

«Курить тишком-нишком», – подумав Вiтмен.

Жiнка взяла губами цигарку й нахилилася до нього. Вiн пiднiс вогни

запальнички так, щоб пiдпалити кiнчик.

– Пару тижнiв тому сюди телефонував чоловiк i ставив запитання. Що менi вiдомо про Огюстена Секюлера, чи маю я якiсь матерiали, пов’язанi з його життям, i так далi. Вiн здавався доволi наполегливим. Менi було цiкаво, тож наступного дня я зателефонувала за номером, який вiн менi лишив. Там було глухо.

«Божевiлля, – подумав Вiтмен. – Хтось шукае мiй фiльм?»

Чи це був випадковий iсторик-кiнематографiст, якому не терпиться поповнити черговим тривiальним фактом чергову енциклопедiю кiно вiкторiанських часiв?

– Гадаете, то була нечесна гра, до якоi входило зникнення вашого прадiда?

Вона усмiхнулася, дивлячись просто йому в очi.

– Ви запитуете мене, чи вважаю я, що Томас Едiсон убив Огюстена Секюлера?

Вiтмен кивнув.

– Як альтернатива версii «Вiн утiк iз дружиною м’ясника – чи з самим м’ясником».

– Мало хто залишаеться доброчесним, коли до винагороди – лише одна смерть.

– Що ви маете на увазi?

Вона похитала головою.

– Мiй прадiд був мертвий з тiеi митi, як здiйснив свiй винахiд. Зафiльмувавши рух, вiн фактично впiймав на плiвку чудовисько. Не дивно, що лиходii з його оточення зумiли скористатися його загибеллю. Чи був винуватцем Едiсон… сказати не можу.

– Ви б менi дуже допомогли, якби розповiли ще щось про Огюстена, окрiм тих небагатьох фактiв, якi я знайшов у книгах i довiдкових матерiалах, – сказав вiн.

На секунду вона замислилася, i ii крижанi очi спалахнули.

– Я могла б зробити для вас набагато бiльше, мiстере Вiтмен. Що скажете про мемуари його дружини?

– Елiзабет Секюлер писала мемуари?

– Неопублiкованi мемуари, – з усмiшкою сказала Елена. – Вона намагалася запропонувати iх до колекцii, але зникнення ii чоловiка не вважалося вартим уваги. Вочевидь, вона почувалася безсилою через такий стан речей – зникнення, некомпетентнiсть усiх навколо i, як наслiдок, несправедливiсть. Гадаю, то було все, що вона могла зробити. Коли нiхто не розумiе чи коли нiкого немае поряд, можна лише викласти все на паперi. Це, звiсно, не Джеймс Бозвелл[12 - Джеймс Бозвелл (1740–1795) – шотландський бiограф, вiдомий життеписом свого сучасника, критика й поета Семюеля Джонсона, який вважаеться найкращим бiографiчним твором в iсторii Великоi Британii. Його iм’я стало символом бiографа, чиi життеписи грунтуються на особистих спостереженнях.], але може бути важливим для вашого розслiдування.

Вона загасила цигарку, встала й вiдчинила шухляду туалетного столика. Вiн чув шелестiння паперiв i коробок. За секунду вона голосно вилаялася.

– Щось не так? – гукнув Вiтмен з канапи.

– Їх немае, – сказала вона. Їi обличчя визирало на нього з-поза столика. – Усе, що пов’язано з Огюстеном Секюлером, я тримаю тут. Нiчого цiнного не зникло – я перевiряла. Нiчого з прикрас, картин, антикварiату… Зважаючи на вашу теперiшню ситуацiю, менi цiкаво, чи вiдомо вам щось про це?

Хтось явно йшов по його слiдах. Хтось, хто хотiв цей фiльм. На думку не спадало жодного iншого кандидата, окрiм його-таки працедавця. Вiтмен стояв мовчки, i незнайомi затiненi обличчя ворушилися в його свiдомостi.

– Я й гадки не маю, хто мiг би бути в цьому зацiкавлений, окрiм мого клiента.

– А ким може бути ваш клiент?

– Боюся, це конфiденцiйно.

– Менi доведеться зателефонувати в полiцiю, – нарештi сказала вона.

– Ви читали мемуари? Можете пригадати щось, що допомогло б менi в розслiдуваннi?

– Що ви хочете знати?

– Адресу, мiсце – будь-що. Також яку-небудь вказiвку на те, що вiн робив записи, окрiм уже вiдомих нам матерiалiв.

– Я читала й перечитувала цi мемуари, месье. Жодного фiльму там не згадуеться. Вона, однак, згадуе Карлайла Істроу. Вiн був добрим другом родини Секюлерiв.

– Вiн був талановитою людиною.

– Істроу? Вiн був провiдним скелелазом, скандальним поетом i подвiйним агентом. Вiн навчав людину, яка згодом винайшла систему ракетних двигунiв. Мав уплив на Гакслi, Даля i Флемiнга, на «Бiтлз» i «Генезис», Оззi та Боуi, Сомерсета Моема та Гемiнгвея.

– Вiн також намагався кiлька разiв викликати диявола, як я чув.

– Вiзьмiть будь-яку сучасну окультну чи неоязичницьку систему поглядiв, i ви знайдете його iм’я[13 - Ім’я Карлайла Істроу (Carlyle Eistrowe) е анаграмою iменi Алiстера Кроулi (Aleister Crowley), вiдомого англiйського окультиста й мiстика початку ХХ сторiччя, розробника релiгiйноi фiлософii Телеми, яка суттево вплинула на сучаснi окультнi течii. Захоплювався альпiнiзмом, шахами та поезiею, за деякими даними займався шпигунством на користь британського уряду. Зажив скандальноi слави завдяки споживанню наркотикiв i нерозважливому особистому життю. Через свое мiстичне вчення мав уплив на багатьох письменникiв, музикантiв i кiнорежисерiв, а також на iнженера й винахiдника ракетних двигунiв Джека Парсонза.].

– Вiн був причетний до вiдзнятого Огюстеном матерiалу? – спитав Вiтмен.

– Якщо так, то я про це не знаю, – вона погортала кiнцевi нотатки Вiтмена. Змiнила позу, схрестивши ноги, i Вiтмен помiтив звабливi форми пiд ii шовковими панчох

ми.

– Здаеться, ваше розслiдування зайшло в глухий кут, – усмiхнулася вона. – Гадаю, нам слiд ближче придивитися до единбурзьких зв’язкiв. Якщо iснуе якийсь слiд, вiн там.

– Ми?

– Я пропоную вам своi послуги. Як партнерка, як союзниця.

– Я працюю сам.

– Гадаю, ви могли б скористатися моею допомогою.

– Певно, що нi.

– Я можу згадати дещо з мемуарiв.

– Зателефонуйте менi тодi.

Вона розсмiялася.

– Ви дуже потайний, месье Вiтмен. Починаю думати, що ми з вами однаковi, ви i я.

Вiн ворухнувся, щоб встати, i його очi невiдривно зупинилися на вмiстi ii панчiх. Вона перехопила його погляд i яскраво всмiхнулася, що не вiщувало добра. Їi зеленi очi блищали, i Вiтменовi довелося зробити другу спробу. Якщо iснувала така рiч, як прадавня таемниця, уся вона була в ii очах. Намагаючись зазирнути глибше в iхнiй вир, вiн ступив на незвiдану територiю.

Вона похитала головою, стала перед ним, розстiбнула свое вбрання i переступила через нього. Стояла перед ним у панчохах i спiднiй бiлизнi, нiби чекаючи, що вiн скаже iй зупинитися. А вiн мiг лише дивитися на неi. Нарештi поклав руку iй на стегно i провiв вище. Вона рухалася, мов кiшка, наче ii тiло навчилося долати гравiтацiю. Штовхнула чоловiка назад на канапу й осiдлала його.

Вона атакувала його рот, прикусивши нижню губу, а тодi стала цiлувати його в шию, перш нiж повернутися до рота, i в цей час вони стягували одяг одне з одного i жбурляли на пiдлогу. Хапалися одне за одного в якомусь емоцiйному розпачi. Пiт збiгав по iхнiх тiлах, коли вони стискали одне одного в обiймах – ii волосся на його обличчi, ii ноги обвили його торс, рука обхопила шию.

Задзвонив телефон, перервавши iхнiй контакт. Вона не хотiла, щоб вiн зупинявся, i далi благала його грати з нею, торкатися ii. Не без боротьби вiн прикрив ii рот рукою, а iншою пiдняв з пiдлоги своi штани i потягнувся за телефоном. Вона зiсковзнула з нього з розчаруванням на обличчi.

Вiн вибачився й вiдiйшов у кут кiмнати, у глибинi душi радiючи, що iх перервав дзвiнок. З того боку лiнii долинав приглушений далекий голос.

– Хто це? – спитав Вiтмен.

Почувся трiскiт i звук будiвельних робiт.

– Це Тонi Дiксон iз магазину на Принцес-стрит, що в Единбурзi. Ви казали подзвонити, як щось нагодиться. Тут у нас ситуацiя.

– Яка саме ситуацiя? – спитав вiн.

– Ну, знаете ж, як сю буду рихтують i лагодять, самi си бачили.

– Продовжуйте.

– Еге, i ту така штука. Люди, що роблять ремонт, вони ту дещо надибали.

Вiтмен усмiхнувся.

– Схоже на люк чи щось таке, – продовжував чоловiк.

– Ви зазирали подивитися, що там?

– Та вiн намертво заiржавiв. Знайшли механiка, буде сьогоднi пiзнiше.

– Ви комусь казали про це?

– Мушу казати. Це ж чортова дiра у пiдлозi.

– Можете зачекати з цим?

Зависла пауза, протягом якоi Вiтмен майже чув жагу британських фунтiв по той бiк лiнii.

– Вам, звiсно, буде компенсована ваша допомога, – сказав Вiтмен.

Чоловiк погодився.

Вiтмен глянув на годинник.

– Я буду за кiлька годин, – сказав вiн i поклав слухавку. Попри те, що голова йшла обертом, його очi не знали спочинку. Вiн обернувся до Елени.

– Зателефонуй менi, якщо щось почуеш.

Вона виглядала ошелешеною. Спромоглася лише вимовити:

– Я викличу для тебе таксi. Куди ти iдеш?

Рейс до Единбурга за двi години – так повiдомила жiнка за стiйкою квитковоi каси. Отже, вiн мав достатньо часу на обiд.

Зателефонував Вальдано, який iз несамовитою радiстю зустрiв новину про останню зачiпку. Вiн був упевнений, що люк оберiгае щось приховане Секюлером, можливо, навiть фiльм. І закликав Вiтмена продовжувати розслiдування.

Вiтмен ледь устиг зiбратися з думками, коли телефон задзвонив удруге. Це був Чарлi.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Виноски

1

Едвард Майбридж (1830–1904) – британський та американський фотограф i дослiдник, вiдомий вивченням процесу руху та його фiксацii. Винахiдник зоопраксископа – одного з перших приладiв для проектування рухомих картин.

2

Прототипом Огюстена Секюлера був французький винахiдник Луi Еме Огюстен Ле Пренс (1841–1890), автор першого в iсторii прототипу кiнознiмального апарата i перших кiнозаписiв. 16 вересня 1890 року зник за загадкових обставин пiд час подорожi потягом Дiжон – Париж. У книзi пiд частково змiненими назвами перелiченi створенi ним кiнозаписи, майже повнiстю збереженi iмена близьких родичiв, бiографiчнi подii та обставини «патентних вiйн», що розпочалися пiсля зникнення Ле Пренса, але мiсцезнаходження майстернi перенесене з мiста Лiдс у Захiдному Йоркширi до Единбурга.

3

«Пекельний сеанс» (фр.).

4

Giallo (iт.) – рiзновид iталiйський фiльмiв жахiв, який поеднуе елементи кримiнального трилера та еротики.

5

Івель Кнiвель – американський каскадер, всесвiтньо вiдомий виконавець ризикованих трюкiв на мотоциклi.

6

Номер один (iт.).

7

Що це? (фр.)

8

Урочистий манiфест шотландського нацiональног

руху на захист пресвiтерiанства, виданий у 1638 р. Став пiдгрунтям для об’еднання шотландцiв у боротьбi проти абсолютистськоi полiтики Карла Першого.

9

До праотцiв (лат.).

10

Ви – американець (фр.).

11

Хiба не так? (фр.)

12

Джеймс Бозвелл (1740–1795) – шотландський бiограф, вiдомий життеписом свого сучасника, критика й поета Семюеля Джонсона, який вважаеться найкращим бiографiчним твором в iсторii Великоi Британii. Його iм’я стало символом бiографа, чиi життеписи грунтуються на особистих спостереженнях.

13

Ім’я Карлайла Істроу (Carlyle Eistrowe) е анаграмою iменi Алiстера Кроулi (Aleister Crowley), вiдомого англiйського окультиста й мiстика початку ХХ сторiччя, розробника релiгiйноi фiлософii Телеми, яка суттево вплинула на сучаснi окультнi течii. Захоплювався альпiнiзмом, шахами та поезiею, за деякими даними займався шпигунством на користь британського уряду. Зажив скандальноi слави завдяки споживанню наркотикiв i нерозважливому особистому життю. Через свое мiстичне вчення мав уплив на багатьох письменникiв, музикантiв i кiнорежисерiв, а також на iнженера й винахiдника ракетних двигунiв Джека Парсонза.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить