Куля для вовкулаки
Юрiй Володимирович Сорока

Нотатки Семена Паливоди #1Ретророман
Дивнi речi вiднедавна вiдбуваються на околицях тихого подiльського Меджибожа. Вихiдцi з розпечених глибин пекла все частiше з’являються поряд з переляканими мешканцями мiста i збирають свiй кривавий врожай. Хто вони, цi породження нiчного мороку? Для яких цiлей тримають у жаху фортецю i фiльварки? Вiдповiдi на цi питання надто складнi, щоб хтось ризикнув вiдшукати iх… Хiба що цей «хтось» – безстрашний фехтувальник, колишнiй курiнний отаман Запорiзькоi Сiчi, приватний детектив i просто непересiчна людина – Семен Ольховський-Паливода. А коли за справу береться вiн – iстина мусить бути встановлена. Хоча легко пану Семену i його вiрному зброеносцю Микитi не буде. Про iхнi пригоди, перемоги i поразки розповiдаеться у першому романi з серii «Нотатки Семена Паливоди» «Куля для вовкулаки».

Юрiй Сорока

Куля для вовкулаки

Нотатки Семена Паливоди

Вступ

Життя до бiса цiкава рiч. І немае жодного сенсу сперечатися з таким твердженням. Хоча би з тiеi причини, що подiбне визнае людина, яка надто довго затрималась у нашому недосконалому свiтi. Парадокс – свiт недосконалий, але життя дуже цiкава рiч. І розумiння цього факту не полишае, навiть коли осягнеш усю його недовершенiсть, метушливiсть, а подекуди й жорстокiсть. Принаймнi за увесь свiй довгий шлях я не зустрiчав жодного смертного, який, будучи при здоровому глуздi, не дорожив би власним життям. Можливо, комусь моi слова здаватимуться дивними. Але маете вiрити старому Паливодi на слово. Бо навiть самогубець, який вирiшив звести рахунки з життям, таемно сподiваеться, що все затiяне ним лише гра. Дурний сон, котрий може закiнчитись будь-якоi митi. І той самий самогубець, набувши статусу невдалого самогубця, знову порине у вирiшення десяткiв повсякденних своiх справ. І козак на полi бою, i немiчний старець – життям дорожать усi. За своi роки я бачив достатню кiлькiсть рiзноманiтних людей. Справдi достатню. Інодi навiть волiв би нiколи не зустрiчати багатьох iз них. Але, як кажуть мудрi, не ми обираемо свiй шлях, шлях обирае нас. І далеко не кожному смертному випадае можливiсть посидiти спокiйно наприкiнцi його, поглянути у минуле й замислитись над сенсом життя. Менi таке щастя усмiхнулось. Тож тепер, коли вiд буремноi молодостi залишились хiба спогади, а рука вже не мае достатньо сили, щоби тримати шаблю, маю вдосталь часу. Можу сидiти у своему скрипучому крiслi й вiддаватись тим самим спогадам. Ба навiть бiльше – розумiти, що все закарбоване в пам’ятi може залишитись у нiй лише доти, доки живий я сам. А далi? Вiчнiсть. Небуття? Люди й подii, якi нинi стали минулим, усi вони стануть нiчим. Справдi шкода.

Напевне, саме подiбнi думки надали менi наснаги розпочати таку невдячну справу, як написання мемуарiв. І от дивна рiч, якоiсь митi моя нiкчемна писанина настiльки захопила мене, що стало здаватись, нiби минуле ожило навкруг мене. Люди, якi пiшли в небуття багато рокiв тому, подii, про якi тепер нiхто й не пам’ятае, усе набрало нового змiсту. Можливо, лише для мене самого. Проте я так волiю не думати. Я прожив славне життя. Життя, яке гартувало мене у далеких походах i запеклих битвах. Кидало в атаку на мури турецьких фортець i примушувало боротись зi страхiтливими морськими штормами. Звело з великим гетьманом Петром Сагайдачним i багатьма достойними людьми. Надало можливiсть заглянути у таемничу безодню пiд назвою людська сутнiсть i вивести на чисту воду багатьох злочинцiв…

Старий Семен Паливода – не флорин, усiм подобатись не може. І я недостатньо вижив з розуму, щоб цього не розумiти. Хтось зауважить, що я не надто вправний писака. Комусь прийде до голови, що мiг би зробити у тiй чи iншiй ситуацii значно бiльше, анiж зробив. Хтось скаже, що я немало помилявся, i теж матиме рацiю. Я звичайна людина.

Скажу навiть бiльше – коли пiсля багатьох рокiв до рук менi попав зошит у потертих пергаментних палiтурках, вiрний супутник на протязi десяткiв рокiв, далеко не одразу я наважився викладати для широкого кола читачiв усе, що занотовував у ньому. Лише пiсля немалих вагань i сумнiвiв вирiшив надати життя коротким моментам минулого, що застигли у тих записах, створених з однiею лише цiллю – не загубити жодного факту, потрiбного для розкриття чергового злочину. І сталось маленьке диво. Пожовклi вiд часу сторiнки i моя стареча пам’ять, яка краще закарбувала тi подii, анiж подii дня учорашнього, примусили ожити картини моеi молодостi. З боку старого писаки-графомана було б небувалою нахабнiстю вихваляти те, що надряпав. Тож не вихвалятиму. Просто залишу на розсуд читача подii днiв давно минулих, що iх пригадав i оживив для вас у своiх скромних нотатках старий Семен Ольховський. Той самий, який з легкоi руки запорiзьких братчикiв отримав веселе прiзвисько Паливода. А розпочну з розповiдi про бiдолаху Олександра Сенявського. Нещасного молодого чоловiка i страшного демона, який колись давно лякав мешканцiв Подiлля самим своiм iм’ям. Демона, якого

ародили чутки, а вбила лише власна слабкiсть. Утiм, не будемо забiгати наперед. Почнемо з самого початку. А дiло було так…

Роздiл І

Сурма заспiвала весело й охайно. Розсипала чисте срiбло десь там, за купою старезних дубiв на пагорбi, де сонце вигрiвало лiс вечiрнiми променями. Проспiвала тричi й затихла, примушуючи переповнених передчуттям битви зi звiром людей напружитись i принишкнути на номерах. І люди стали схожими на вовкiв – тихi й непомiтнi, але небезпечнi, немов кидок лiсового сiроманця. Як i личить справжнiм мисливцям. Люди уважно прислухались до розповiдей лiсу й вдивлялись у його темнi нетрi. Одночасно вiдчували хвилювання й пiднесення. Нарештi, нарештi монотонне очiкування залишилось позаду! І тепер сурма промовляла до них, заохочувала до поединку. Вона розповiдала, що десь там, у долинi, серед кущiв верболозу й заростей очерету, якi неможливо було побачити за громаддям дубового гаю, розпочалась фiнальна частина багатогодинного дiйства. Там загоничi, нарештi, пiдняли сiкача i тепер упевнено женуть його на стрiльцiв, що готують до стрiльби мушкети й тремтять у нетерпiннi. А звiр, якщо вiрити докладам лiсничих старости, мав зайняти мiсце серед достойних трофеiв! Не дарма ж пан староста, ясновельможний Адам Іеронiм Сенявський, скликав на полювання всiх шляхетних сусiдiв! А в загоничi, як оповiдали обiзнанi, подалась чи не вся чоловiча половина поспiльства двох сiл Меджибiзького ключа[1 - Ключ – у Речi Посполитiй XVII сторiччя територiально-адмiнiстративна одиниця. Землi ключа були власнiстю корони або певного феодала. Кiлька ключiв утворювали староство. У свою чергу подiлялись на фiльварки – бiльш дрiбнi територiально-адмiнiстративнi одиницi.]! Виконуючи наказ, розповiдали тi самi обiзнанi, не менше сотнi покрiпаченоi челядi покинули роботу в полi й при дворi пана старости. І тепер усi вони торохкотiли бляшанками, кричали й стукотiли палицями по стовбурах дерев. Лякали всю живнiсть на багато миль навкруги.

Це полювання мало стати справжньою розвагою для вельможних мисливцiв! Хоча б тому, що староста яворiвський, Адам Іеронiм Сенявський, знався на полюваннi. Про те можна запитати у будь-кого з людей, яким поталанило знати особисто пана старосту. І хоч сам вiн, посилаючись на зайнятiсть, не брав участi, все органiзував як слiд. Зумiв як завжди все обставити таким чином, щоб шляхтичi сусiднiх маеткiв ще довго згадували лови на землях Меджибiзького ключа за келихом старого венгржина[2 - Так у Речi Посполитiй XVII сторiччя називали угорське вино.]. Пiдливав масло у вогонь сподiвань i той факт, що вся жiноча половина челядi вищеназваних сiл теж покинула своi справи i нинi готувала на подвiр’i фортецi Меджибожа гучний бенкет. З десятком свиней i телят, що iх бiлували тут-таки, на широкому майданi пiд донжоном[3 - Донжон – найбiльша вежа у плануваннi середньовiчних фортець. Використовувались для проживання, а також у якостi останньоi лiнii захисту пiд час облоги.]. Із сотнею каплунiв, качок i гусакiв, чий пух лiтав над фортечними мурами, а м’ясо шипiло на гiгантських сковорiдках. З трьома пудами жовтобоких коропiв, що iх подаватимуть засмаженими у сметанi. З нелiченими дiжками горiлок, вин i медiв! Недарма вся округа… Та що там округа! У Киевi, Львовi, Краковi й Варшавi багато хто з вельможного панства мрiйливо згадував бенкети й полювання в маетностях Адама Іеронiма Сенявського! І цього разу бенкет мав бути ще бiльш гучним. Адже вiн, як власне й полювання, були затiянi не без нагоди. Саме сьогоднi середньому сину пана старости виповнювалось двадцять i Сенявський мав на метi вiдзначити день народження Олександра так гучно, щоб поголос про святкування перевершив пишнiсть усiх попереднiх прийомiв, полювань i бенкетiв!

***

Меджибiж очiкував свята. Але того, що мало вiдбутись, не очiкував нiхто. Жоден iз мешканцiв староi фортецi, мисливського будинку старости й навколишнiх фiльваркiв. Якби ж пан староста тiльки мiг знати! На одну лише коротку мить осягнути увесь жах, яким закiнчиться для нього цей день, вiн прокляв би мить, коли замислив вiдсвяткувати день народження Олександра полюванням i гучним бенкетом. О, вiн би за десять замкiв, за глухi мури заховав би свою надiю й сподiвання. Коли б лише мiг знати…

Але Адам Іеронiм Сенявський нi про що не здогадувався. Тому й застигли стрiльцi на номерах, тому гнали на них здобич загоничi, тому й витрачала над лiсом сурма срiбнi своi розсипи. Лунала так, що ii могли чути не лише загоничi й мисливцi на номерах, а далi, значно далi. Власне, з огляду на зайнятiсть усiх мешканцiв на полюваннi, таких людей було не надто багато. Проте, почувши сурму, зацiкавлено повертали голови жовнiри на вартi фортецi й подорожнi на битому шляху, що вiв вiд Костянтинова до Летичева. Намагались роздивитись, що вiдбувалось серед лiсовоi гущавини, чумаки, якi довгою валкою простували з Криму у вiдомому лише iм напрямку. Хитали головами й продовжували свiй шлях.

Та була пiд кронами старезних дубiв у гаю ще одна людина. Таемнича i зловiсна. Незважаючи н

загальну атмосферу ловецького азарту, що оволодiв мисливцями, ця людина зберiгала спокiй i зосередженiсть. Таемничого незнайомця не цiкавив вепр, що мчав зараз назустрiч мисливцям. Його не цiкавив навiть той факт, що вiн знаходиться мiж здобиччю й готовими до бою стрiльцями. Таемнича постать у чорному плащi з вiдлогою просто стояла й спостерiгала за чимось чи кимось, вiдомим тiльки iй однiй. І не видавала себе жодним необережним рухом чи бодай шурхотiнням. Темна, як нiч, невагома, як привiд. Вона теж чекала на свою здобич.

І ii здобиччю не був вепр. Цiллю слугувала людина.

***

На передовому номерi Олександр Сенявський з усмiшкою на блiдому обличчi поглянув на Мiхая Березовського.

– Вiн буде моiм, чуеш, Мiхаю!

Мiхай, не менш блiдий, анiж його сюзерен, усмiхнувся у вiдповiдь.

– Вiн стане здобиччю кращого з нас, пане мiй. А кращим, поза всякими сумнiвами, е саме ти!

Олександр вищирився.

– Саме час насолодитись кров’ю жертви! Устромити зуби в ii гарячу плоть! Ти бажаеш цього, Мiхаю?

– Так! – Очi Мiхая звузились, вiн поклав на землю мушкет i з дурнуватою посмiшкою продовжив: – До бiса мушкет! Ми уб’емо його голiруч i вип’емо його кров!

– Вiзьми мушкет, Мiхаю! – пошепки наказав третiй з присутнiх на номерi мисливцiв. – Не грай з вогнем!

Сенявський i Мiхай перезирнулись.

– Ти боiшся вепра, Вiтеку?! – тихцем засмiявся Сенявський. – Чорт забирай, мiй ротмiстр боiться!

– Нi, Олександре!

– Можливо, вважаеш, що вiн сильнiший за мене?

– Нi.

– Як завжди, похмурий Вiтек недооцiнюе наших можливостей, – реготнув Олександр. – Ти не знаеш, хто мiй батько?

– Знаю, – похмуро прошепотiв Вiктор Мацейовський, якого Сенявський по-панiбратськи кликав Вiтеком.

У напiвтемрявi гаю йому здалося, що очi, якими свердлив його Олександр Сенявський, запалали вогнем i стали схожими на вовчi.

– Хто ж вiн?

– Твiй батько Адам Іеронiм Сенявський, Олександре, – зiтхнув Мацейовський.

– Ти знову за свое, ротмiстре! – загрозливо зашепотiв Олександр. – Мiй батько князь темряви, i тобi це вiдомо! Мiхай, хто мiй батько? – поглянув Сенявський на iншого мисливця.

– Сатана!

– Так, Сатана!!!

Цього разу обидва драгуни промовчали. Замовк i Сенявський. Лише його нiздрi зарухались, немов вiн намагався вислiдити здобич за допомогою нюху. Кiлька секунд понюхавши повiтря, Олександр завмер. З його горлянки вирвалось i заклекотало гарчання. Той з мисливцiв, кого називали ротмiстром, обережно вiдступив на крок вiд свого сюзерена й мiцнiше стиснув у руках мушкет. Пiдняв зброю з землi й Мiхай Березовський.

***

Час збiгав неспiшно. Темна постать у чорному плащi за пiвтори сотнi крокiв вiд притихлих на номерах мисливцiв немов зрослася з шорстким стовбуром дерева. Чорна вiдлога приховувала у своему мороцi риси обличчя, а пальцi його правоi руки перебирали вирiзанi зi слоновоi кiстки чотки. Неквапно й ритмiчно. Лiва рука стискала цiвку довгоi мисливськоi рушницi. І ця рушниця, у випадку, коли б хтось мiг помiтити таемничого незнайомця, притягла б не менше уваги, нiж сама постать у плащi кольору воронового крила. Зброя в руках невiдомого вiдрiзнялась вiд мушкетiв, що iх мали при собi мисливцi так, як може вiдрiзнятись витвiр талановитого ювелiра вiд дешевого брязкальця, виготовленого на ярмарку для невибагливих сiльських красунь. Це був довгий, майже у сажень завдовжки штуцер. Гвинтiвка з тих грацiйних красунь, що вкритi майстерною рiзьбою, срiблом, а подекуди й чистим камiнням. Утiм, прикраси зараз неможливо було роздивитись. По всiй довжинi, за винятком бронзовоi мушки на кiнцi, а також цiлика i курка в казеннiй частинi, зброя була обмотана брудним ганчiр’ям.

Незнайомець заховав чотки в кишеню плаща й прискiпливо оглянув штуцер. Життя одного з мисливцiв почало вiдлiк останнiх своiх хвилин.

Нарештi, здалеку долинув гамiр загоничiв. Пильно озирнувшись, людина в плащi видобула зi складок одягу порохiвницю, i вправна рука всипала у ствол рушницi заряд чорного зернистого пороху. Слiдом за ним був укладений крихiтний шкiряний клейтух, i за допомогою довгого шомпола й дерев’яного молоточка незнайомець почав поволi забивати у гвинтiвку блискучу срiбну кулю. Ствол рушницi всерединi мав нарiзи, тож куля заходила поволi й робота по заряджанню була досить клопiткою.

Саме це мало компенсуватись вiдстанню й точнiстю, з якою куля пiд час пострiлу залишить рушницю i полине до цiлi.

І виконае свою чорну справу.

Невiдомий працював не менше хвилини, доки шомпол уперся в перешкоду. Куля зайняла свое мiсце, стрiлець перевiрив порох на полицi й звiв курок. Коли сурма оголосила про завершальну стадiю гонiв, людина зi штуцером напереваги застигла в очiкуваннi. Вiд вигляду ii постатi вiяло чимось моторошним – худа i чорна, немов нiч. Обличчя цiлком заховане в мороцi вiдлоги. Щось сатанинське нiс вигляд стрiльця. Щось таке, чого не мало бути у свiтi людей…

А хвилини йшли надто повiльно. Незважаючи на те, що мисливцi завмерли зовсiм поряд, чоловiк у плащi й не думав ховатись. Вiн просто стояв у тiнi

дубiв.

Вiн очiкував.

Його нiхто не помiчав, i вiн знав це.

О, цим жалюгiдним людцям не дано бачити його! Лише одному з них удасться позирнути у його очi. І це будуть очi смертi.

***

Сурма заспiвала вдруге. Тепер значно ближче, анiж минулого разу. Гони продовжувались. Десь в очеретах голосно розмовляли загоничi, а мисливцi сторожко вглядались у морок гаю, вiдчуваючи у скронях удари власних сердець. Десь у чагарниках iм назустрiч рухаеться вепр. Двадцять пудiв страху й лютi, двадцять пудiв жаги до життя й готовностi зрiвняти з землею будь-кого. О, для справжнього мисливця е iстинним задоволенням протистояти такому супротивнику. Особливо, коли справжньому мисливцю двадцять, а сам вiн – улюблений син шляхетного пана Сенявського, найбагатшого й наймогутнiшого магната в окрузi. Того самого Адама Сенявського, чиi землi тягнуться вiд Сатанова i Зiнькова на пiвднi до Синяви на пiвночi. Вiд Бережан на заходi до Бiлоi Церкви на сходi. Так-так, того самого Адама Сенявського, який у минулому роцi узяв участь у походi на Москву на чолi цiлого полку. Того самого старости яворiвського, вiд вигляду якого тремтiли московiти захоплених фортець. І того вельможного пана, який мiсяць тому був удостоений ласки самого короля! Снiдав з його величнiстю в королiвському палацi. Ба навiть отримав вiд нього в подарунок коштовну шаблю з золотою насiчкою й коштовним камiнням на рукiв’i. А до шаблi щирi королiвськi подяки за захист кордонiв Речi Посполитоi. Цiеi митi його син, який чомусь заявляв, що його батьком е не Адам Сенявський, а сам диявол, готувався зустрiтись у дуелi з диким кабаном, що його пiдняли у долинi загоничi й вперто гнали назустрiч розв’язцi.

Олександр твердо вирiшив, що трофей за будь-яку цiну мае залишитись за ним. Хоча б тому, що батько матиме привiд гордитись своiм сином, а не лише картати! Була ще одна дрiбниця – юна панночка, донька ротмiстра королiвського Стефана Потоцького Барбара. Але про неi Олександр останнiм часом майже не згадував. Незважаючи на те, що Барбара красномовно поглядала на нього своiми бездонними очима кольору польових волошок. І в разi успiшного полювання дивитиметься не лише як на наслiдника маеткiв, а як на справжнього чоловiка! Кiлька мiсяцiв тому для Олександра Сенявського цей факт був би основним стимулом стати переможцем, але не зараз. Тепер це лише дрiбниця.

Загоничi наближались. Ось iхнi крики, вiдбиваючись вiд стовбурiв старезних дубiв, лунають зовсiм поряд. Стукiт i трiск пiдступае, а мисливцi тiснiше втискаються у своi схованки, намагаючись до часу залишитись непомiтними для здобичi.

Вiдлiк часу йде на хвилини, й Олександр збив на потилицю прикрашену павичевим пером боброву шапку. Ось вiн звiв курок свого мушкета. Ось пiдняв його, вiдшукуючи цiль. У запалi навiть не помiтив, як Мiхай i Вiтек щiльнiше обступили його, маючи на метi звести шанси кабана в майбутньому единоборствi з паничем до мiнiмуму, й захистити його вiд звiра, коли щось пiде не так. Ось крики й стукiт перетворюються на шалений лемент i немов великий дзвiн лунае мiж скронь молодого Олександра, любовi й надii старого Адама Сенявського.

Зараз все вирiшиться, зараз або нiколи!

Вепр з’явився з кущiв, як завжди, несподiвано. Незважаючи на те, що на нього очiкували, нiхто не змiг би сказати, що був готовим до побаченого. Сiкач був велетенським. Просто гiгантським. Зарослий густою чорною щетиною загривок кабана сягнув би грудей найвищому пахолку з почту пана Олександра. Його велика продовгаста голова простягалася завдовжки не менш анiж на три лiктi. Маленькi, налитi кров’ю очицi немов горiли пекельним вогнем, а довгi, хижо загостренi iкла могли розпороти навпiл коня.

І вепр був не сам. Вiн бiг на чолi зграi у кiльканадцять голiв. Зграi, здатноi знести зi свого шляху не те що десяток мисливцiв – хоругву важко озброеноi гусарii[4 - У Речi Посполитiй, на вiдмiну вiд решти Європи, гусари були не легкою кавалерiею, а найбiльш важко озброеним пiдроздiлом. Цi нащадки середньовiчноi лицарськоi кiнноти мали схожi на своiх попередникiв обладунки й тактику дiй у бою.]!

Пострiл Олександра Сенявського, як i було домовлено, пролунав першим. І вiн, поза сумнiвом, влучив. Проте тварина й не думала зупинятись. Не зупинилась вона й коли ii тулуб здригнувся вiд куль Мiхая i Вiтека. Впав, лише коли драгуни, вiдкинувши непотрiбнi зараз мушкети, зустрiли звiра рогатинами. Упав i, оголосивши тужливим ревiнням дубовий гай, багаторiчну свою домiвку, помер.

О солодка мить перемоги! Уже мисливцi готувались до трiумфу, до привiтань, якi мали оголосити молодому магнату. Уже чиясь рука дiставала з клiтки поштового голуба. Маленьку кульку бiлоснiжного пiр’я, що iй було доручено першiй сповiстити людей у замку про перемогу Олександра Сенявського. Уже передчували шляхетнi мисливцi хмiльне весiлля майбутнього бенкету. Того бенкету, якими завжди славились Сенявськi. З безлiччю страв, вiд яких ломились столи, з пiнними медами-винами, що iх у дiжках викочувала челядь з погребiв. З музикою i танцями, з товариством прекрасн

х панянок, зi спогадами про колишнi битви й походи. Тобто з усiм, чого прагне душа справжнього лицаря.

Проте щось пiшло не так.

Не судилося влаштувати гучний бенкет сивовусому пановi старостi. Його син ще позирав розширеними вiд буйноi радостi очима на впольовану здобич, а може, й на дещо таке, чого не бачив нiхто з його оточення. Але його охоронцi уже помiтили те, вiд чого кров застигла у iхнiх жилах.

З чагарникiв вискочив ще один кабан. Великий. Не настiльки великий як той, який лежав бiля iхнiх нiг, але досить великий, щоб одним помахом своеi озброеноi iклами голови убити пана Олександра. І цей кабан, на вiдмiну вiд самиць iз поросятами, що рятувались i пробiгали повз, вчинив iншим чином.

Вiн кинувся прямо на Олександра Сенявського.

Тупiт, тонке протяжне виття, удар… Все зайняло не бiльше секунди. Мить, i кабан зник мiж дерев, а Олександр упав мов пiдкошений, пiдпливаючи кров’ю. Безталаннi охоронцi кинулись до свого пана, намагаючись допомогти йому. Заглядали в очi й запитували про стан. А вiн долав страшний бiль i щось хотiв iм сказати. Проте лише схлипував, утрачаючи сили.

– Мовчiть, ясний пане, мовчiть, – похапцем скидаючи з пораненого одяг, говорив до Олександра Мiхай. – Не втрачайте сили, вони вам знадобляться!

Але молодий шляхтич, здаеться, не чув його слiв. Виряченими очима позирав поверх голiв свого оточення i тремтячою рукою вказував кудись. Уперто намагався щось вимовити, але натомiсть лише плямкав губами, як витягнута з води риба. Драгуни старости Адама Сенявського пройшли немало битв, бачили смерть i калiцтва, тож мали уявлення про те, як надати першу допомогу пораненому. Вони промили джерельною водою рану, що ii залишили iкла, й заходились перев’язувати бiлоснiжним полотном. Але бачили, розумiли – незважаючи на всi зусилля, вони втрачають свого пана. Блiдiсть його обличчя змiнилась, перетворюючись на блiдiсть смертельну, блиск в очах потьмянiшав. Рука, якою намагався вказати на щось невидиме для своiх супутникiв, безсило опустилась, а легенi князя працювали все повiльнiше.

Усе вiдбувалось на протязi чвертi години, по перебiгу якоi пану Олександру на мить полегшало i вiн змiг промовити кiлька слiв:

– Вiн стоiть отам, за деревом, – прошепотiв Сенявський пошерхлими вустами. – Стоiть i посмiхаеться…

– Хто стоiть, пане? Кого ви бачили? – допитувались пахолки[5 - Пахолок – дослiвно: пiдлiток, хлопчик. У лицарськiй кавалерii Речi Посполитоi боець, який перебував у почту шляхетного лицаря «вiйськового товариша».], не розумiючи, чи Олександр Сенявський каже правду, чи просто марить.

Проте його ясновельможнiсть не вiдповiв. Вiн уже сказав останнi у своему життi слова, i тепер повiтря з тихим свистом полишало його легенi. І лише коли Олександр завмер, пахолки роздивились у нього на грудях невеличку рану, на яку вони, обробляючи порiзаний бiк, не звернули уваги. Це була дрiбна червона цятка з лiвого боку грудей. Зовсiм невелика. І з неi витiкала тонесенька цiвочка кровi, яка тепер зупинилась i почала запiкатись. Мiхай втупився очима в цю рану, пiсля чого повiльно поклав тiло свого пана на землю й вивiльнив руку, якою досi пiдтримував його за спину. Рука була залита яскраво-червоною кров’ю. Не вiрячи своiм очам, Мiхай перевернув Олександра i мало не вiдсахнувся – доки вони перев’язували його поранений бiк, панич стiкав кров’ю з рани на спинi. До враженого Мiхая лише цiеi митi дiйшов змiст сказаного Олександром перед смертю. Вiн рвучко пiдхопився на ноги й поглянув у той бiк, куди намагався вказати його пан. Там, у тiнi старезних дубiв стояла, стискаючи у руках довгу рушницю, щiльно закутана в чорний плащ постать.

І саме цiеi митi на сонце набiгла важка сива хмара. Вiтер раптово зiрвався i закружляв у повiтрi минулорiчним листям, м’яко дихнув у обличчя. А зовсiм поряд вдарила блискавка, освiтлюючи зловiсну постать iз рушницею за пiвтори сотнi крокiв вiд мисливцiв. Блиск i гуркiт на мить оглушили й ослiпили всiх, а коли люди прийшли до тями, на тому мiсцi, де стояв незнайомець з рушницею, нiкого не було.

– Чортiвня! – роздратовано проревiв Мiхай i першим кинувся туди, де щойно бачив постать у плащi. За ним побiгли решта представникiв почту покiйного князя.

Побiгли, щоб за хвилину завмерти на мiсцi й сполотнiти вiд жаху.

Там, де вони бачили озброеного у плащi, на землi була зображена пентаграма. Мить, i пекельна зiрка спалахнула вогнем, пахнувши людям в обличчя задушливим смородом сiрки.

– Сатана… – прошепотiв Мiхай. – Це сатана приходив по пана Олександра!

Роздiл ІІ

Клинок шаблi виглядав бездоганно не лише на перший погляд, але й пiд час бiльш прискiпливого обстеження. Вiн не мiг бути пiдробкою мiсцевих ковалiв. Вусанi з передмiстя Сiчi умiли робити зброю й добряче напружували м’язи, ударяючи у своiх кузнях по розпеченiй крицi. Але вiдтворити секрети майстрiв Дамаска iм було не пiд силу. Лезо, хижо загострене на кiнчику, у нижнiх двох третинах потовщувалось так, щоб витримувати удари гартованоi крицi. І дбайливе полiрування з неповторн

м вiзерунком дамаськоi сталi. Пiд полiруванням, нагадуючи про минулi бойовиська, глибокi подряпини й кiлька щербин. Елмань[6 - Елмань – розширення клинка шаблi у верхнiй його третинi. Слугувало для пiдсилення удару, а також для розмiщення ще однiеi рiжучоi кромки.] досить широка, проте вага цяцькованого золотом рукiв’я розрахована настiльки точно, що баланс не порушено. Тож навiть для досить широких замахiв не потрiбно докладати фiзичноi сили. Проста й ефективна зброя для фехтування, з одного боку, з iншого – досконалий витвiр мистецтва схiдних зброярiв.

Семен Паливода не змiг вiдмовити собi у тому, щоб ледь-ледь, самими кiнчиками пальцiв торкнутись клинка. Провiв ними по прохолоднiй крицi, вiдчуваючи ii мiцну поверхню. Холод краси. Вiдчуття можливо було сформулювати саме так. Закiнчивши оглядини, Паливода повернув зброю запорожцю, який стояв навпроти нього з насмiшкуватим виразом обличчя.

– Надто шляхетна для нашоi нагоди, – резюмував коротко. – Хтось пожалкуе про ii втрату.

– Навряд чи це буду я, – вищирився запорожець. – Що поставиш, козаче?

Рiзношерстим збiговиськом запорожцiв прокотився гул пожвавлення. Козаки полишили звичнi справи й утворили серед сiчового майдану, затиснутого в пiдкову приземистих куренiв, чималий натовп. Палили люльки й походжали вигорiлою травою. І хоч деякi з них красномовно поглядали у той бiк, де розташувалась корчма, розходитись не поспiшали. Семен зробив ставку саме на такий розвиток подiй. Сонце стояло не надто високо, тож спека прийде пiзнiше й до часу не потрiбно ховатись у холодок. Справа йшла до поединку. Як вiдомо, запорожець – лицар. А зброя i двобiй – насолода для лицаря. Особливо коли його не турбуе спека, а йти до корчми надто рано. Тож чому б не насолодитись видовищем, якому на Базавлуку[7 - Базавлук – острiв у нижнiй течii Днiпра. Тут у 1593— 1638 роках розташовувалась Запорiзька Сiч.] завжди радi? Принаймнi так думала переважна бiльшiсть сiромах, котрi зiбрались навколо Паливоди i його майбутнього супротивника. Так, усе вiрно.

Семен розглядав опонента мовчки, не поспiшаючи, доки не почув, як у натовпi хтось сказав:

– Талер[8 - Талер – срiбна монета.] на Обуха!

Гудiння посилилось, хтось засмiявся i почав кепкувати: – За талер циган дупу не покаже. П’ять!

– На Паливоду десять!

Семен посмiхнувся своею фiрмовою посмiшкою i пiдкрутив чорного, немов воронове крило, вуса. Заразом пiдморгнув Микитi, який розташувався на деякiй вiдстанi вiд центру подiй. Пилипенко театрально зiтхнув i заходився поправляти упряж на конях.

Семен кiлька секунд спостерiгав за Микитою, уявляючи, як той буркоче свое звичне:

«І воно вам треба, ясний пане? Краще б ото справою зайнятись…»

Сперечатись з Микитою Семен не збирався. Власне, зараз вiн займаеться справою. І справою досить важливою. Хоча й розумiе, що буркотiти Микита вiд цього не перестане. Вiн просто хвилюеться. Як завжди, коли на Семена чекае добряча бiйка. Колись вiн спробував довести вiрному зброеносцевi, що фехтування значно шляхетнiша справа, анiж його улюблений бойовий гопак, проте зазнав цiлковитого фiаско. Зрештою, кожен мае займатись тим, до чого лежить душа. Для Микити – це книжки з окультизму й бойовий гопак. Для Семена – фехтування i розслiдування злочинiв. Нехай все залишаеться так, як е. Паливода перевiв погляд на майбутнього супротивника, потай оцiнюючи його можливостi.

Бурчання Микити було доречним. Принаймнi можливiсть дати втягти себе у поединок з подiбним супротивником навряд чи можна було вiднести до категорii розумних вчинкiв. Козак був, м’яко кажучи, високого зросту. Мав гарно розвинутi м’язи рук i плечей, широкi груди й товсту шию, на якiй сидiла голова з плескатим носом i важким пiдборiддям. Чолов’яга був надiлений великою силою i мав титанiчну витривалiсть. Такий, опустивши меч на голову супротивника, розрубуе вiд потилицi до сiдла. Великi долонi, жилавi передплiччя, вони неначе створенi тримати шаблю й здобувати перемоги. Втiм, про той факт, що перед Семеном завзятий рубака i гультяй, можна було дiзнатися з реплiк, що звучали з натовпу, не додаючи Микитi оптимiзму. Семен готовий був побитись об заклад, що його зброеносець подумки вже прикидае, яке його пану знадобиться лiкування й наскiльки багато часу потрiбно, щоб поставити його на ноги.

Утiм, це лише роздуми. Паливода витримав погляд суперника, пiсля чого вiдв’язав вiд очкура гаман i кинув йому пiд ноги. Важкенький мiшок збив iз землi хмарку куряви, потерте сукно луснуло й у променях сонця блиснули золотим сяйвом кругляки монет.

– Сто дукатiв[9 - Дукат – золота монета.].

Натовпом прокотився захоплений гомiн. Ще б пак – сотня дукатiв! Мало хто з голоти тримав таку кiлькiсть золота в руках бодай единий раз за життя. Не кажучи вже про те, щоб поставити на перемогу в поединку. Десь за спиною Семен не так почув, як уявив важке зiтхання Микити. Подумки вкотре уявив собi його похмуре обличчя. Хоча мав би звикнути. Життя поряд iз шукачем пригод Семеном Паливодою привчало до нехтування цiнностями, притаманними переважн

й кiлькостi гречкосiiв Речi Посполитоi[10 - Рiч Посполита – держава, що iснувала в перiод з 1569 року до кiнця XVIII сторiччя на територii сучасних Польщi, Украiни, Бiлорусii та краiн Балтii.].

Обух вищирився так, що стало можливим перерахувати, скiльки у нього в ротi не вистачае зубiв. Приблизно половини.

– Достойна ставка. Маю надiю, не останнi? – хмикнув вiн.

– Далеко не останнi, – з холодноi посмiшки Семена можна було б зробити висновок, що золото, яке виблискувало на жовтiй вiд липневого сонця травi було малою часткою його безмежних статкiв.

Микита, схоже, опанував себе. Навчання не пройшло надаремно, i тихе напруження азарту здолало i його. Це Семен помiтив, кинувши на помiчника короткий погляд. Тепер йому залишилось сподiватись, що приятелi Обуха не помiтили хвилювання Пилипенка ранiше. Насправдi Паливода добряче ризикував, а золото було не лише останнiм. Воно було результатом iхньоi спiльноi з Микитою двомiсячноi працi. Але хiба така дрiбниця могла зупинити гру? Тим бiльше Паливода не збирався грати в карти чи в костi. Вiн мав намiр поставити на кiн власне життя i в поединку пiдтвердити, що заслуговуе на перемогу.

Власне життя i останне золото. Чим не прекрасне поеднання?

Утiм, цю чудову думку вiн зможе довести до вiдома Микити пiзнiше. А також вислухати його сповненi сарказму зауваження. Наступнi кiлька хвилин на це не залишиться часу. Поединок фехтувальникiв на шаблях, що iх так любили запорожцi, мав розпочатись на вигонi за версту вiд захiдноi брами сiчовоi фортецi вже за чверть години. Вже зараз там, очiкуючи на прихiд натовпу, що оточив Семена i його опонента, розкладали своi лотки торгашi з сiчового передмiстя.

Потрiбно зауважити, що бiльшiсть гультяiв, яких зранку було проiнформовано про битву Миколи Обуха, записного рубаки, пияка i байди, а також Семена Паливоди, колишнього курiнного отамана, а нинi вiльного козака, вiддавала перемогу першому. Запорожцi бачили, з однiеi сторони, мiць i агресiю, з другоi ж – витонченiсть та елегантнiсть, яку звикли трактувати як слабкiсть. У чомусь вони мали рацiю – Семен Паливода, незважаючи на прiзвище, паливодою не виглядав. Середньоi статури, середнього зросту, витонченi риси обличчя. Не допомагали додати агресii у виглядi навiть пiстолети за поясом i шабля у пiхвах. Утiм, зброя на Сiчi нiколи не слугувала аксесуаром агресивного вигляду. Скорiш проста необхiднiсть. Коли мандруеш невеликим загоном крiзь простори Дикого Поля[11 - Дике Поле – назва iсторичноi мiсцевостi на сходi Украiни, яка на початку XVII сторiччя була малозаселеною.], що кишать чамбулами[12 - Чамбул – загiн татарськоi кiнноти.] татарських здобичникiв, потрiбно мати при собi достатню кiлькiсть смертельного залiза, пороху i свинцю. Лише це допомагало досягти мети подорожi, а не розчинитись у степах за Перекопом[13 - Перекоп – вузька смуга суходолу, що сполучае Кримський пiвострiв з материком.] у якостi безкоштовноi робочоi сили. Тож подiбнi «аксесуари» мав при собi кожен козак. Навiть вiрний Семенiв Микита, а ось вiн, маючи на собi чернецьку сутану, вже стовiдсотково не прагнув виглядати бiльш агресивним. Тож зброя не рахуеться. З огляду на все вище сказане, Семен Паливода нiяк не мiг розраховувати на лояльнiсть запорiзьких зайдиголов.

Опинившись на вигонi, Обух, здаеться, вже фантазував, на що потратить легкi грошi. Вiн зняв сорочку, залишаючись тiльки у пiдперезаних широким шкiряним поясом шароварах i сап’янових чоботах. Витягнув iз пiхов шаблю й недбало оглянув клинок.

– А ти славний малий, – сердечно заявив Семену.

– Ти теж нiвроку, – парирував Паливода.

– Шкода буде, як поранишся.

– Не переймайся, друже, – Семен i собi скинув сорочку, й натяг на праву руку кiльчасту рукавицю. Точнiсiнько таку, яку мав на руцi Обух.

– А я й не переймаюсь! – голосно розреготався Обух, викликаючи у вiдповiдь хитрувату посмiшку Паливоди.

Якби серед натовпу вболiвальникiв знаходився хоч хтось, кому доводилось знати Семена ближче, вiн одразу б збагнув, що Паливода граеться. Втiм, окрiм Микити, таких не було. Козацька слава, як би це пафосно не звучало, полюбляла кров. Тож iнодi за кiлька мiсяцiв особовий склад куренiв мiнявся настiльки грунтовно, що годi було зустрiти бодай десяток знайомих облич. Останнiй вiзит Семена Паливоди на Сiч не став винятком.

Семен покинув жартiвливий настрiй i спробував налаштуватись на поединок. Попри все вищесказане, робота на нього чекае нелегка. Скiльки вiн не шукав, не змiг знайти у статурi супротивника жодноi деталi, яка б указувала на слабкi мiсця. Такий собi Ахiлл базавлуцького штибу. Хоча одна деталь була i про неi Паливода розмiрковував, доки усi вони гомiнливим натовпом простували сiчовим майданом до мiсця поединку. Закiнчити аналiз власних шансiв на перемогу не дали секунданти – двое кремезних запорожцiв, у чиi обов’язки входило слiдкувати, щоб не порушувались правила.

– Панове! Перш за все ви повиннi пам’ятати, що ви побратими по зброi, християни i запорiзькi козаки!.. – урочистим голосом промовляв до Семена й Обуха один

iз них – укритий засмагою, сивовусий, у широких шароварах i вишитiй сорочцi.

Семен озирнувся. Здаеться, виставу органiзовано гучно. Тож мети, задля якоi вiн усе розпочинав, буде досягнуто. І хоча в натовпi не було видно нiкого з сiчовоi старшини, Паливода мiг заприсягтись, що про його появу в Сiчi знали усi. Вiд кошового отамана до останнього молодика. Вiн пiдморгнув Микитi, що з насупленою мармизою стояв неподалiк. Усмiхнувшись, подумав, що вирахував слабку рису супротивника, котра допоможе йому перемогти.

– Тож бийтесь чесно i не намагайтеся вкоротити один одному вiку, – дiйшов до свiдомостi Семена голос другого з секундантiв. – Нехай розум вiзьме верх над злiстю i вiдчаем, а честь i сила святкуе перемогу. Розпочинайте!

От i все.

Розмови закiнчено. Попереду супротивник i його криця, а мiж ними власна вiрна рука й гартована сталь. Семен вiдчув, як життя заграло новими фарбами, вiдчуття загострились, а м’язи напружились. Усе, як i ранiше, пережите й бачене десятки разiв.

Обух розпочав поединок традицiйно. Зайняв позицiю, ледь зiгнувши ноги в колiнах, i виписав карабелою[14 - Карабела – тип шаблi, який був розповсюджений серед запорiзького козацтва i польськоi шляхти у XVII сторiччi.] кiлька «вiсiмок» у повiтрi. Але як зашипiло повiтря, що його розрiзало жадiбне до кровi Паливоди лезо! Воно не просто шипiло, воно гудiло, iскрилось! А сама думка про те, що може вiдбутись, пригнiчувала…

Чи мала пригнiчувати?

Семен мужньо витримав прозорi натяки супротивника i зайняв свою позицiю. І це не була роль цапа-вiдбувайла. Вiн першим розпочав поединок.

Двобiй був гiдним того, аби на нього подивитись. І про це, чорт забирай, мiг сказати кожен, хто розумiвся на фехтуваннi! Збоку все виглядало так, нiби тулуб Семена раптово став гнучким i надзвичайно рухливим. Дiйство стало схожим на дивну чудасiю – коли один iз бiйцiв, використовуючи перевагу у фiзичнiй силi, все пiдсипав i пiдсипав ударiв, важких, iз широким замахом, другий перетворився на власну тiнь. Вiн вигинався i не бив у вiдповiдь, нi! Вiн викидав озброену руку таким чином, що захопленi глядачi не могли збагнути, як вiн це чинить. Одне могли сказати глядачi – коли Обух надривався i втрачав наснагу, його супротивник перетворився на щось подiбне до деревця, яке терзають удари вiтру. Лише невеличкий замах, i елмань шаблi Семена Паливоди ставала у противагу з важким рукiв’ям, а далi свою справу робило земне тяжiння й iнерцiя – його клинок набирав шаленоi швидкостi й вiдбивав удар, який здавався роковим.

Раз i вдруге.

Семен гнучко вигинався, а лiва його рука, невимушено закладена за спину, лише додавала завзяття Обуху, який нiчого не мiг удiяти з супротивником. Вона, ця рука, немов насмiхалась над Обухом. Мовляв – поглянь, я зайва, менi не потрiбно балансувати й берегтись вiд непевного кроку. Тебе буде побито однiею рукою!

Бiй тривав близько десяти хвилин, а натовп шаленiв вiд збудження. І поволi настроi в ньому почали перехилятись на бiк Паливоди. На превеликий жаль, Обух не був знайомий з азами фехтування карабелою так, як був знайомий з цим питанням Семен. Поза всяким сумнiвом, козарлюга пройшов десятки битв, багаторазово бився смертним боем i досягав перемоги.

Але робив це завдяки фiзичнiй силi, не вмiнню.

Тож дуже швидко зрозумiв, що пиху з нього ось-ось буде збито. І вiд того лютував ще бiльше. І не дамаська шабля, яку поставив на кiн i мав утратити, була предметом його лютi. Лише авторитет безкомпромiсного рубаки, що його мав досi у братчикiв. Це дорожче за шаблю. А Семен, оцiнюючи всi фiзичнi можливостi супротивника перед бiйкою, ще тодi резюмував – надто важка щелепа й низьке чоло не йдуть тому на користь. Такi риси обличчя е свiдоцтвом повiльноi вдачi. А швидкiсть для фехтувальника куди важливiша, нiж сила рук i широкi груди. Пiд час чергового випаду вiн вибив шаблю з руки Обуха i, намагаючись бути педантичним, торкнувся його плеча самим вiстрям. Миттево спiтнiле плече противника було пофарбовано червоним.

– Усе, панове! – гучно залунав голос секунданта. – Маемо переможця!

Семен Паливода вклонився натовпу запорожцiв, якi супроводжували його успiх могутнiм ревiнням сотнi горлянок, прийняв з рук Микити каптан i пiхви шаблi, пiсля чого швидким кроком попрямував у напрямку фортечноi брами. За давньою звичкою не вважав за потрiбне впиватись власною славою. Перемога за ним, i все позаду. Далi будуть iншi бойовища i, цiлком ймовiрно, перемоги. Все, що потрiбно зробити зараз – ефектно покинути мiсце турнiру, залишивши Микитi виконувати його частину вистави. На нього ж чекали iншi, не менш важливi справи.

***

Шлях Семена Паливоди лежав до будинкiв сiчовоi старшини, що височiли на iншому боцi майдану, неподалiк вiд церкви Святоi Покрови. Вiн пройшов повз високий ганок церкви. Мимоволi замилувався виглядом споруди, що займала досить важливе мiсце у побутi Запорiзькоi Сiчi. Козаки нiколи не шкодували коштiв на свою церкву. Тож тепер перед Паливодою вона простягала в небо дбайливо пофарбованi, увiнчанi хрестами куполи.

икладенi з гладко обтесаних колод стiни теж сяяли свiжою фарбою, а дзвiницю навiть укрили позолотою. Все тут несло на собi слiди доглянутостi, все було вичищено й вимито. А на квiтнику перед ганком, незважаючи на посуху, буяли зеленню й кольорами райдуги квiти. Семен уклонився панотцю, що спочивав на лавi бiля дверей церкви, i продовжив свiй шлях через Сiч.

Фортеця, що охороняла пiвденнi кордони Украiни, вражала своiми масштабами. Займаючи майже увесь простiр оточеного плавнями острова Базавлук, вона гордовито демонструвала вежi свого оборонного периметра кораблям, якi прибували сюди з рiзних куточкiв свiту. Високий дубовий частокiл i глибокий рiв чатували ii спокiй. На вежах суворi запорожцi вглядались у далечiнь, стерегли Сiч вiд ворожого нападу, а всерединi фортецi життя текло своiм неспiшним плином. Семену завжди подобалося з’являтись тут i тепер вiн оглядав твердиню, у якiй пройшла його молодiсть, iз задоволенням помiчаючи всi змiни, якi вiдбулись тут останнiм часом.

Попри перше поверхневе враження, Сiч була чiтко злагодженим вiйськовим органiзмом. Деякi козаки вештались майданом, використовуючи вiльний час, але на корабельнях за межами частоколу будувались чайки[15 - Чайка – бойовий човен приблизно 20—24 метри завдовжки. Мав як вiтрильну оснастку, так i можливiсть ходу на веслах. Мiстив команду, що складалася з пiвсотнi козакiв i використовувався для атак на Османську iмперiю i Кримське ханство.] для майбутнього морського походу. Натовп його вболiвальникiв усе ще вирував на вигонi, але на сiчовому майданi вже розпочались вiйськовi навчання молодi. Майданом поспiшали заклопотанi гiнцi вiд будинкiв сiчовоi старшини i в зворотному напрямку. Торговим передмiстям снували торговцi рiзного штибу, але в кузнях завзято стукотiли молотами зброярi. На пристанi юрмилися моряки торгових суден, якi пройшли крiзь гирло Днiпра й очiкували розвантаження.

Семен залишив за спиною церкву, збiг схiдцями з невеличкого пагорба й опинився навпроти пушкарнi, перед якою несли службу озброенi мушкетами запорожцi. Привiтавшись, минув приземисте примiщення, що його використовували для збереження не зайнятоi в оборонi фортецi артилерii. За хвилину минув стовп, до якого зазвичай приковували тих, хто дозволяв собi порушувати неписанi запорiзькi закони. Сьогоднi тут нiкого не було, що не здивувало Паливоду. Запорожцi завжди були лояльними до невеличких грiшкiв, як то пиятика або лiнощi, але за порушення звичаiв карали нещадно. Як перша, так i друга обставини не сприяли кiлькостi правопорушень.

Ось залишились позаду пушкарня, стовп, Семен минув будинки вiйськового писаря й осавула i, нарештi, досяг мети своеi подорожi. Неквапним кроком пройшовши поблизу великоi конов’язi, вiн опинився перед будинком кошового отамана. Привiтався з похмурими джурами, що палили люльки, з-пiд лоба поглядаючи на вiзитера, i зайшов до покоiв головнокомандувача Низовим вiйськом.

Роздiл ІІІ

Кошовий отаман Запорiзькоi Сiчi Іван Нагнибiда очiкував на вiзит. Хоча спробував зробити вигляд, що поява Семена стала для нього несподiванкою. Дочекавшись, доки Паливода зайде до свiтлицi й вклониться за запорiзьким звичаем, кинув на завалений сувоями пергаменту стiл книжку, яку щойно читав, i зручнiше вмостився у своему крiслi. Певний час розглядав Семена з таким виглядом, наче побачив щось непристойне, пiсля чого вкрите рубцями й зморшками обличчя розтяглось у подобi посмiшки:

– Паливода! Матерi його ковiнька, це ти! А я думаю, хто це в мене козакiв зворохобив? Запорожцi справи покидали, побiгли дивитись, як двое блазнiв один другому чуби деруть! – Кошовий вказав на лаву навпроти столу й взявся накладати тютюном свою череп’яну люльку з довгим чубуком.

Семен озирнувся. Свiтлиця Івана Нагнибiди, кошового отамана Вiйська Запорiзького Низового виглядала так, як вiн запам’ятав ii пiд час минулого вiзиту. Коли ж це було? Мiсяць? Нi, здаеться, два мiсяцi тому. Втiм, нiчого дивного. На iнтер’ерi отаманськоi свiтлицi час жодним чином не позначився на протязi останнiх рокiв. Усе тi ж срiбнi литаври пiд стiною, перський килим, що повнiстю закривав одну зi стiн, а на ньому безлiч холодноi та вогнепальноi зброi. Образи на покуттi. Пiд образами вогник лампадки, а вздовж стiн застеленi зеленим сукном лави. Над ними – полицi з турецьким посудом, богемським кришталем i польським срiблом. Усе це освiтлювали кiлька свiчок, що iх було встановлено у потемнiлi бронзовi канделябри. Довершували картину завалений кореспонденцiею стiл i сива iмла вiд тютюнового диму. Все як завжди. Семен сiв на лаву, поклав пiхви шаблi на колiна й мовчки позирнув на кошового. Очiкував, що той розпочне розмову першим.

Нагнибiда мовчав не менше п’яти хвилин. Затягувався тютюновим димом i вдавав, що розглядае пейзажi за вiкном. Такий собi круглолиций Будда, який нiкуди не квапиться. Хiба що з европейським розрiзом очей i з довгим оселедцем на макiвцi. З довжезними сивими вусами й золотим кiльцем у вусi. Очi кошового дивились хитрувато, а про хiд його думок було неможливо

здогадатись. Прослiдкувавши за напрямком погляду кошового, Семен зрозумiв, що отаман просто тягне час – за мутним зеленкуватим склом годi було роздивитись бодай щось певне. Вiн багатозначно посмiхнувся, але розмову розпочинати не поспiшав. Так, у Семена Паливоди е вiдповiдi на запитання кошового. Зрештою, вiн не дарма узяв своi сто дукатiв за розслiдування крадiжки з вiйськовоi скарбницi. Проте Семен Паливода цiнуе власну красномовнiсть i не поспiшае демонструвати ii до того моменту, коли його зволять запитати про хiд розслiдування. Вiн витяг iз-за пазухи зошит у затертих шкiряних палiтурках i почав заклопотано гортати його сторiнки.

Як Семен i сподiвався, кошовий не втримався першим. Цiкавiсть взяла верх над власним iмiджем i запорожець сердито буркнув:

– Мовчиш, козаче?

Хвилинна мовчанка, пiд час якоi чутно було iржання коней за межами свiтлицi, шкряботiння шашiлi в стiнах i шурхiт сторiнок зошита, що iх гортав Семен.

– Мовчиш, запитую? – повторив кошовий, пiдвищивши голос.

– Прошу? – Семен зробив вигляд, що не почув попередньоi фрази спiврозмовника.

Нагнибiда вищирився:

– Паливода, не гнiви мене!

– Як можна, батьку?

Кошовий вiдкашлявся.

– Добре. Вважатимемо, що ми обидва витримали достатню паузу. Маеш щось для мене?

– Маю, батьку.

– То кажи, скурвий сину, не мотай печiнки! – пудовий кулак Нагнибiди упав на дубовi дошки столу з такою силою, що вони жалiбно рипнули.

Семен стримано посмiхнувся, заховав зошит, пiсля чого витягнув iз валiзи шкiряний гаман. Значно бiльший за той, що його пiвгодини тому кинув пiд ноги Обуху. Коли клав на стiл, у гаманi щось загадково дзенькнуло.

– Тисяча флоринiв, батьку. Можете порахувати. Усе на мiсцi.

Кошовий, намагаючись приховати здивування, зважив гаман на долонi. Дев’ять тижнiв тому вiн вiдрядив посланцiв до Семена Паливоди. З одним лише проханням – знайти злодюжку, який прикинувся заморським будiвельником та обдурив вiйськову казну на тисячу флоринiв. Кошовий сподiвався, що зможе повiсити хоча б самого злодiя. І то в перспективi. На повернення коштiв Нагнибiда, будучи людиною досвiдченою, не сподiвався. Хоча й нервував – подiбна недалекогляднiсть могла коштувати йому отаманськоi булави. І не лише булави. Як споконвiку велось на Сiчi, колишнi заслуги перед товариством не зупинили б запорiзьку сiрому вiд того, щоб побити невдаху-отамана палицями бiля стовпа на майданi. Запорожцi були далеко не толерантними пiдлеглими для будь-кого з обраноi ними старшини, тож за найменшу невдачу карали жорстоко. А якщо додати той факт, що крадiжка за сiчовим звичаем вважалась найважчим злочином, бродiння в масах було гарантованим.

Обличчя Нагнибiди стало майже привiтним.

– Добру звiстку принiс, козаче!

Семен стримано посмiхнувся.

– Це ще не все, батьку, – вiдповiв вiн.

Брови кошового здивовано пiдiйнялись:

– Тобто?

– Тобто грошi, якi були вкраденi у товариства й повернутi завдяки моiй працi, лише частина певного дiйства.

Кошовий заклiпав очима i ще бiльше став схожим на китайського Будду.

– Нiчого не розумiю.

Семен не мiг собi вiдмовити в можливостi насолодитись власним трiумфом. Звiстка, яку вiн принiс зi Слобожанщини, повинна була вчинити ефект пороховоi бомби. Ще б пак, змова проти самого кошового отамана Запорiзькоi Сiчi! І змова, яка майже вдалась. Якби не збiднiлий шляхтич iз Подiлля, якого запорiзький кiш кiлька рокiв тому нагородив прiзвиськом Паливода! Семен набрав поважного вигляду.

– Я навiть не здивований, – мовив вiн. – Тобi нiчого не вiдомо.

Іван Нагнибiда гукнув джуру, передав йому гаман i заходився вдруге накладати люльку. Нарештi, вдарив кресалом, випустив хмаринку диму й поглянув на Семена.

– Розповiдай, не тягни час. По очах бачу – вiдбулося щось важливе. Такi новини мушу знати першим промiж козакiв.

Семен Паливода видобув з-за пазухи сувiй пергаменту зi зламаною сургучевою печаткою. Простягнув отаману. Той взяв сувiй до рук i почав розглядати залишки сургуча, на якому можна було розпiзнати печатку Вiйська Запорiзького Низового. Тобто власну печатку.

– Що це? – Нiчого не розумiючи, Нагнибiда пiдвiв очi на Семена.

– Прочитай.

Кошовий розгорнув сувiй i заходився читати. В мiру того як пробiгав очима рядки, обличчя його ставало все бiльш похмурим, а зрештою, очi почали метати блискавицi. Нарештi скочив на ноги, пожбурив пергамент на долiвку й забiгав свiтлицею.

– Чорт забирай, це вже занадто! Хто це писав?!

– Ти, батьку.

– Що?! – Нагнибiда гаркнув з такою силою, що в прочинених дверях з’явилась голова джури. За мить вона зникла пiсля сповненого праведного гнiву крику: – Геть, скурвий сину!!!

– Заспокойся, батьку, – здiйняв руки з поверненими вперед долонями Семен. – Я все поясню.

– Звичайно, поясниш! Що за маячня? Мiй лист до бейлер-бея[16 - Бейлер-бей – в Османськiй iмперii голова провiнцii.] Анатолii з попередженням про майбутнiй похiд козакiв морем до його берегiв?! Та це ж на голову не налазить! Я, матерi його ковiньку, не мiг такого написати!

– Звичайно, н

мiг. Але погодься, пiдпис твiй. Його можна порiвняти з будь-яким листом, що зберiгаеться у вiйськовiй канцелярii. Можеш бути впевненим, нiхто не вiдрiзнить.

– Але як?! Я не розумiю! – пика кошового почервонiла, вiщуючи максимальну ступiнь обурення.

Семен зiтхнув.

– Пiдробка. Але пiдробка майстерна. Втiм, лист мав з’явитись лише пiсля того, як тебе звинуватили б у крадiжцi тисячi флоринiв з вiйськовоi казни. Думаю, на фонi такого звинувачення вiн мав стати зерном у благодатному грунтi. Та й тема листа дуже вже кричуща, щоб надто ретельно дослiджувати автентичнiсть пiдпису. Людина, яка його писала, надае туркам iнформацiю про час уторгнення запорiзькоi флотилii, мiста, якi плануеться атакувати, а також кiлькiсть козакiв, якi братимуть участь у рейдi. Це зрада. У будь-якому випадку люди, що пiсля отримання турками листа вирушать у похiд, – смертники.

Кошовий спробував узяти себе до рук, упав у крiсло i, слухаючи Семена, голосно засопiв.

– Для чого? Для чого давати туркам можливiсть розбити нас у такий пiдлий спосiб?

Семен знизав плечима:

– Вiйна пiдла рiч, батьку. Ти пройшов стiльки бойовищ, не тобi розповiдати цю прописну iстину. Проте ми маемо справу з iншим випадком. Лист навряд чи мав попасти на квiтучi береги Анатолii.

– Але ж…

– Все робилось не для розгрому запорожцiв.

– Для чого ж? Семен зiтхнув.

– Копають безпосередньо пiд тебе, хiба не очевидно?

– Як?! Хто?! – Нагнибiда, який почав було заспокоюватись, знову зiрвався на крик.

Семен посмiхнувся посмiшкою вдоволеного кота:

– Це два запитання. Якщо дозволиш, почну з першого.

– Кажи, не муч!

Тепер прийшла черга пiднятися з лави Семену. Вiн пройшовся кiмнатою, заклав руки за спину й повернувся до кошового.

– Отже, батьку, на початку хочу повернутись трiшки в минуле. Щоб картина нашого дiйства стала для тебе бiльш зрозумiлою. Ти гарний старшина i добрий отаман. І коли кажу це, бачить Бог – не намагаюся вдаватись до лестощiв, просто констатую факт. Проте, коли тебе обирали на отаманство пiд час вiйськовоi ради, чи так уже одноголосно була вiддана булава?

Нагнибiда в задумi провiв рукою по неголеному пiдборiддю.

– Це Сiч. Ти ii добре знаеш. Тут усiм не вгодиш, не раз до шабель доходило.

– Так, менi вiдомо, – погодився Семен. – Тому, коли до моiх рук потрапив цей лист, я поставив собi запитання: можливо, перед нами спроба прибрати зi шляху конкурента й посiсти мiсце кошового отамана? Адже все дуже просто. Просто до генiальностi! За досить невеликi кошти наймаеться людина, яка пiд виглядом будiвничого береться за будiвлю укрiплень сiчовоi фортецi. А насправдi очiкуе, коли до ii рук попадуть грошi вiйськовоi скарбницi. Далi людина зникае. І про це нiхто не знае, окрiм кошового отамана й кiлькох наближених до нього людей, яким кошовий наказуе мовчати. Адже вони все розрахували вiрно, ти мовчав?

– Так, – застогнав Нагнибiда. Вiн лише зараз починав розумiти, яка небезпека чигала зовсiм поряд.

– Так, – повторив Семен. – Але тисяча флоринiв – чималi кошти i iхню вiдсутнiсть, у тому разi коли б сiрома захотiла пересвiдчитись, чи ii отаман чистий на руку, швидко було б виявлено. Саме в цей момент з’являеться лист iз пiдписом кошового, у якому останнiй прирiкае майже всiх учасникiв майбутнього морського походу до лютоi смертi вiд рук готових до вiдсiчi туркiв. А далi справа технiки – бунт, чорна рада, швидкий суд i страта. Все, дорогу до жаданоi булави вiдкрито й не потрiбно очiкувати наступного Рiздва, коли рада обиратиме майбутню старшину. У процесi буремних подiй позбуваешся конкурента, якому б скорiш за все програв у симпатiях козакiв. Ми обидва знаемо Сiч настiльки, щоб зрозумiти: за сприятливих обставин все могло б чудово скластися для того, хто замислив подiбне.

– Хто ця наволоч?! – голос Івана Нагнибiди лунав глухо, а iнтонацiя не вiщувала невiдомому заколотнику нiчого доброго.

– А це якраз друге питання, – розвiв руками Семен. – І вiдповiдi на нього я поки не маю.

– Як не маеш? – блиснув оком кошовий. – Тобто все тобою розказане – лише припущення? Жодних iмен?

– Я не характерник, батьку, – широко посмiхнувся Паливода. – Не чарiвник. А людина, яка замислила проти тебе недобре, мае достатньо засобiв, щоб вiдбити зайвий iнтерес у будь-кого, хто ставитиме незручнi запитання. Тож розпитати не змiг, не гнiвись. Проте…

– Що? – кошовий сопiв, немов ковальський мiх.

– Проте я люблю обдумувати своi кроки наперед. Тож коли кошовий отаман каже, що Семен Паливода е одним iз блазнiв, якi вирiшили надерти один одному чуба, я розумiю, що роблю все вiрно. Адже нiхто не здогадався про справжнi мотиви моеi вистави.

– Вистави?

– Я про поединок. Адже не задля пустоi слави, навiть не заради виграшу коштовноi шаблi було розпочато двобiй, батьку!

– Для чого ж? – Нагнибiда слухав Семена, лише час вiд часу вставляючи короткi запитання.

– Для того, щоб моя поява на Сiчi була помiчена. Так швидше розiйдуться розмови, що Семен Паливода привiз украденi в кошового отамана грошi. Тисячу флоринiв.

– Тобто ти хочеш сказати, що крадiжка уже не е нашою таемницею? – блиснув оком кошовий.

– Саме це, батьку.

– Але ж ми домовлялись!

– Так було потрiбно i про це мав подбати мiй помiчник, Микита. Ти мав змогу бачити його пiд час нашого минулого вiзиту.

Кошовий, пригадуючи, похитав головою.

– Так, пам’ятаю. Хлопчина в чернецькiй сутанi. Здаеться, бурсак.

– У минулому. Козацьке життя йому бiльш до вподоби. Отже, вiн розповiв натовпу про крадiжку. Для тебе новина зараз несе бiльше позитиву, нiж негативу, адже грошi повернуто в казну. А людина, про яку ми говорили, отримала приховане повiдомлення – ii викрито. Якщо додати той факт, що його найманець, той самий «будiвничий», зник без слiду, у нього достатньо причин для тривоги.

– А вiн зник без слiду?

Паливода дiстав люльку i посмiхнувся.

– Не для всiх. Дехто в Черкасах знае про його мiсцезнаходження достеменно. Але не наш злочинець. Тож маю всi пiдстави сподiватись, що саме цiеi ночi вiн полишить Сiч. Радив би, не привертаючи зайвоi уваги, розiслати у степ дозори. Клянусь гонором, до ранку ми дiзнаемось, хто замислив зжити тебе зi свiту.

Кошовий вибив згаслу люльку до нiжки столу, вiдкашлявся i владним голосом покликав:

– Джуро! А ходи-но сюди, скурвий сину…

Роздiл ІV

Плавнi, якi неподалiк вiд острова Базавлук оточували стрiчку Днiпра пасмом очерету в кiлька верст завширшки, нiчноi пори жили своiм буйним життям. Шелестiли високими стеблами очерету, плескотались, кричали голосами численного птаства й позирали на козацький дозор прихованими очима хижакiв. Сила-силенна живностi переживала у мороцi мiсячноi ночi своi маленькi трiумфи й трагедii. Десь рились у пошуках iжi дикi вепри, сторожко поводила вухами сповнена грацii лань. Вагалась, чи напитись води, чи кинутись навтьоки. Темними тiнями вишукували здобич вовки й дiловито будували своi заплави трудяги-бобри. Звiдкись чувся навiть рик ведмедя, що невiдомо в яких справах гуляв болотистими плавнями. А над усiм цим царював потужний жаб’ячий хор.

Семен притримав коня, насолоджуючись краевидами нiчних плавнiв. Погода видалась тихою, а темний купол неба, на якому пiд час заходу сонця гуртувались купчастi бiлоснiжнi хмари, на нiч очистився i вкрився мiрiадами зiрок. І серед тисяч блискучих вогникiв немов щедрими мазками невiдомого живописця розлiгся рукав Чумацького Шляху. Микита, який тримався поруч, теж замилувався картиною нiчного неба в супроводi симфонii нiчних плавнiв. На деякий час обидва навiть забули, з якою метою приiхали. Втiм, дiйство вiдбувалось недовго – за чверть години зiйшло блiде око повного мiсяця, приховуючи зоряне рiзноманiття. Слiдом за цим хропiння коней, брязкання упряжi й тихi розмови запорожцiв повернули iх з небес на землю, примушуючи спостерiгати за бiльш прозаiчними речами, анiж зорi над головою.

Семен прислухався. Неподалiк лунав притишений голос кошового. Отаман особисто очолив один iз роз’iздiв комонного козацтва, якi вийшли у степ. Збори, з огляду на той факт, що здобич у жодному випадку не можна було злякати передчасно, зайняли увесь вечiр. Кошовий i кiлька його вiрних джур збирали лише тих запорожцiв, до кого мали цiлковиту довiру. Але навiть iм не розповiдали про справжню мету виходу. Усi, окрiм Семена Паливоди, самого кошового отамана i Микити, а також дев’ятьох очiльникiв козацьких чат, вважали, що полюватимуть на татарський чамбул, який несподiвано з’явився в безпосереднiй близькостi вiд Сiчi.

Семен видобув iз кишенi каптана схожий на цибулину срiбний годинник. У непевному свiтлi мiсяця змiг роздивитись стрiлки. Вони вказували на першу годину по пiвночi. Ще за пiвгодини мiсяць пiднiметься у височiнь i плавнi засяють немов на долонi. Тож невiдомий злочинець, ким би вiн не був, повинен з’явитися зараз або нiколи. Втiм, другого Семен не припускав. Вiн надто гучно з’явився на Сiчi, а за годину пiсля бою з Обухом у всiх шинках сiчового передмiстя тiльки й було розмов, що про тисячу флоринiв, якi Паливода повернув у казну, упiймавши будiвничого, який виявився шахраем. Тому, хто розпочав усю цю непевну справу, стало недобре. А коли додати, що заколотник не знав, чи розкрив його iм’я упiйманий, вихiд залишався один – бiгти свiт за очi. Адже тут на нього очiкувала люта смерть на шибеницi чи на гаку. Вiн, звичайно, не мiг знати, що, на превеликий Семенiв жаль, справжнього iменi заколотника злодюжка не розкрив. Коли його допитували в черкаськiй в’язницi, куди той потрапив завдяки проханню Семена Паливоди, з’ясувалось, що горе-будiвничий просто не знав iменi, називаючи свого замовника «його ясновельможнiсть». Проте, як справедливо вважав Семен, панiка мала зробити решту справи й очiкувати залишилось недовго.

Вiн не помилився. Щоправда, примхлива фортуна посмiхнулась не настiльки приязно, як на це можна було розраховувати, але й не повернулась спиною. Не було погонi й бiйки, не було куль, якi шипiли бiля скронi, не лунав дзвiн мечiв. Усе вiдбулось бiльш прозаiчно. Втiм, кулi були, але пiзнiше. Коли мiсяць видряпався на небос

ил, до Івана Нагнибiди пiд’iхав джура з доповiддю, що трьома верстами захiднiше козацька чата затримала вiйськового суддю Пилипа Дрозда, який не мiг пояснити, з якою метою серед ночi зiбрався iхати в невiдомому напрямку.

– Де вiн?! – вихопилось у кошового.

– Там, де затримали. Батько курiнний дав наказ його роззброiти i iхати до вас зi звiсткою.

Недобрий погляд кошового був легко помiтним крiзь морок мiсячноi ночi.

– Суддя! Але чому?!

– Можливо, вiн сам про все розповiсть, – припустив Семен.

Іван Нагнибiда вдарив коня острогами, наостанок заявивши:

– Що ж, поiдемо до нього на поклони. І вiр менi, Паливода, вiн усе розповiсть!

Їхали риссю крiзь степ i примарне мiсячне сяйво. Першим – кошовий отаман, який ледь приховував лють i нетерпiння, за ним решта загону. Попереду помiтили, нарештi, свiтло смолоскипiв i кiлькадесят вершникiв, що завмерли серед поля, очiкуючи. Наблизились.

Пилип Дрозд, п’ятдесятилiтнiй товстун, якого Семен звик бачити сповненим пихи й розумiння особистоi важливостi, цiеi митi так не виглядав. Скорiше був схожим на загнаного звiра. Вiн переводив погляд з одного козака на iншого, крутився в сiдлi й смикав за повiд, вiд чого кiнь теж змушений був крутитися з боку на бiк. Його обличчя з насунутою на лоб шапкою вражало виразом розгубленостi навiть у мерехтливому свiтлi смолоскипiв. Коли Дрозд помiтив кошового, завмер, пустивши повiд. Очевидно, зрозумiв, що опиратись далi немае сенсу.

– Отже, ви все спланували? – видихнув якось тужно.

– А ти як думав, пане суддя? – вiдповiв запитанням на запитання Нагнибiда. – Мислив тихцем нас покинути, а ми нi сном нi духом? Нi, голубе! Не можемо тебе пустити, не попрощавшись.

Дрозд спробував посмiхнутись, що йому не надто вдалось.

– Ти дурень, Нагнибiда. Завжди був дурнем. Така людина, як ти, не може носити булаву кошового отамана.

Кошовий посмiхнувся недоброю посмiшкою.

– Чому ж? Козаки iнакше вважають, тому й обрали. Рада обрала, пiд знаменами, вiльними голосами й при арматi[17 - Армата – застарiла назва артилерii.]!

Вiйськовий суддя приречено зiтхнув.

– Козаки… Сiрома! Такi ж голодранцi, як i ти, Нагнибiда. Як же я вас усiх ненавиджу! Чому ви повиннi вирiшувати за мене? Чому маю коритись тому, у кого нi шеляги за душею?

Голос кошового наповнився металом:

– А тобi, дуко[18 - Дука – так у козацькому середовищi називали заможних людей.], голодранцi не до вподоби? Вiд них вернеш свого шляхетного носа? Дарма! Сiч завжди була обороною для будь-кого. Чи ти шляхтич, чи козак, а чи крiпак. Не питалась, у кого скiльки золотих за душею. Лише в Бога вiруй та Украiну люби! У тебе, бачу, не так? Що ж, я справдi старий дурень, коли ти у мене майже рiк за вiйськового суддю був.

Кошовий говорив голосно, майже перейшов на крик, але Дрозд його вже не слухав. Погляд вiйськового суддi прикипiв до Семена, який спокiйно сидiв у сiдлi поруч з кошовим.

– Ти… Все ти, клятий! Я все продумав! Усе прорахував, але ти, мерзотник, повинен був сунути свого носа у моi справи! – заверещав Дрозд i в руцi в нього з’явився пiстолет.

Семен навiть не думав тiкати або ухилятись. Марно. Вiд нього до заколотника не бiльше п’яти крокiв, а той, судячи з усього, жартувати не збирався. За коротку мить, що минула вiд першого крику «зброя!» до пострiлу, вiн устиг лише подумати, що Дрозда погано обшукали. І все виглядатиме дуже кумедно, коли затриманому вдасться застрiлити свого кривдника, перебуваючи в оточеннi двох десяткiв запорожцiв.

Пострiл пролунав оглушливо, а iскри з пiстолетного ствола опалили обличчя. Куля пролетiла зовсiм поруч, хоча Семен не змiг би сказати, чи чув ii свист. За мить пролунав другий пострiл, Пилип Дрозд вiдсахнувся, впустив пiстолет i важко завалився набiк, упавши пiд ноги власному коневi. У тишi голосно спiвали цикади, заступивши притихлий жаб’ячий хор. Семен поглянув на кошового й помiтив у нього в руцi великий рейтарський бандолет[19 - Бандолет – старовинна вогнепальна зброя, великий пiстолет або короткий карабiн. Використовувався в кавалерiйських пiдроздiлах Речi Посполитоi.], з дула якого вилась цiвка диму.

– Скурвий син, – резюмував Нагнибiда, заховав бандолет у кобуру на сiдлi й заходився накладати люльку. – Надто легко помер.

Семен вiдкашлявся:

– Вiн на це розраховував. На добранiч, батьку. Щось я втомився.

Вiн повернув коня i в супроводi Микити поiхав туди, де мiсяць вiдвоював у темряви громаддя сiчовоi фортецi. Там горiли вогники смолоскипiв i невидимi вартовi вдивлялись у морок, настороженi стрiляниною. За спиною почув голос кошового:

– Паливодо!

– Так, батьку, – притримав коня Семен.

– Я твiй боржник.

– За все розраховано.

Кошовий неквапно похитав головою:

– Грошi – пил. Я твiй боржник.

– Як скажеш, отамане.

Роздiл V

Конi налякано захропiли, а передня пара навiть спробувала звестись дибки. Ридван, який до цього плавно похитувався, долаючи темряву ночi, зупинився. Адам Іеронiм Сенявський прокинувся й вiд несподiванки вдарився головою об спинк

дивана, на якому сидiв. Вiдкашлявшись, невдоволено гукнув:

– Що там вiдбуваеться? Чому стали?

Замiсть вiдповiдi до нього долетiло цьвохкання батога й крики кучера, якими той намагався примусити коней рухатись. Залишки сну пiсля смачноi вечерi в замку розтанули, немов передранкова iмла. Сенявський смикнув завiсу на бiчному вiкнi ридвана й спробував роздивитись, що вiдбуваеться.

Обабiч шляху, що вiв вiд Меджибожа до лiсовоi резиденцii пана старости, яку останнiй звик iменувати мисливським будинком, тяглись лiсовi нетрi. Зараз, залитi непевним свiтлом повного мiсяця, вони виглядали таемниче, навiть моторошно. Спочатку Сенявський не мiг роздивитись там жодного руху, але за мить вiдсахнувся вiд вiкна, налякавшись руки в шкiрянiй рукавицi, яка постукала у вiкно.

– Пане старосто, прокидайтесь! – Рука, як i голос, належали форейтору[20 - Форейтор – помiчник кучера. У випадку, коли конi були запряженi цугом i останнiй не дiставав до переднiх батогом, допомагав йому тримати упряж у покорi.], що супроводжував екiпаж Сенявського. Форейтор покинув свое мiсце в сiдлi й стояв на нiжцi ридвана.

Пан Адам опанував себе i рiшуче вiдчинив дверцята ридвана. Жовнiр виглядав стривоженим. У лiвiй руцi тримав смолоскип, з якого на дорогу скрапували краплини палаючоi олii. Праву нервово стискав на рукiв’i одного з пiстолетiв.

– Чому стоiмо? – намагаючись заглушити страх металом у голосi, запитав Сенявський.

– Вовки, пане староста. Конi наляканi.

– Вовки?

– Вони, клятi.

Сенявський вiдчув, як його страх перероджуеться в напад лютi.

– Але я, чорт забирай, наказував пострiляти вовкiв ще пiвроку тому! І менi доповiдали, що наказ виконано. Звiдки вони тут?

– Не можу знати, – жовнiр покрутив головою. – Ми iх справдi вибили до ноги…

Цiеi митi, перериваючи жовнiра, попереду пролунало моторошне виття. Раз i вдруге. Пiсля цього в лiсових нетрях праворуч i попереду ридвана Сенявський почув гарчання.

– Но! Вперед! Уперед! – ще бiльш енергiйно замахав батогом кучер, але шiстцi коней, що були запряженi у ридван, його дii не додали бажання бiгти в темряву. Наляканi тварини хропiли, стригли вухами й намагались задкувати. Сенявський намацав на сидiннi поруч iз собою кобуру з пiстолетом. Оголив зброю, звiв курок, пiсля чого поглянув на форейтора.

– Чого ти на мене витрiщився?! – заволав щосили. – Іди виконуй свою роботу! Чи моi драгуни, маючи при собi зброю, бояться якихось там вовкiв?!

Жовнiр уклонився, поглянув якось безнадiйно на Сенявського, потiм на кучера i пiшов шляхом вперед, туди, звiдки щойно вчулось вовче виття. Сенявський став на сходинку ридвана й уважно спостерiгав за жовнiром. Якийсь час його було видно на залитiй мiсячним сяйвом брукiвцi. Потiм вiн перетворився на неясну тiнь, що ii оточувала жовтувата плямка свiтла вiд смолоскипа. Минуло близько трьох хвилин. Тиша, яку тепер не порушувало анi вовче виття, анi хропiння коней, почала заспокоювати. Кучеру навiть удалося зрушити з мiсця ридван, i вони повiльно покотилися слiдом за форейтором, смолоскип якого вдалечинi освiтлював шлях. На мить Сенявському здалось, що небезпека залишилась позаду. Однак уже за хвилину вiн вiдчув, як вiд жаху кров стигне у жилах. Бiля драгуна метнулась темна тiнь, вiн несамовито залементував i упав на землю. Смолоскип згаснув, i з освiтленоi мiсяцем напiвтемряви линуло лише несамовите гарчання.

Сенявський похапцем перехрестився й зачинився в ридванi. Знадвору чув, як кучер на козлах почав молитись. Конi, яких було залишено напризволяще, раптово потягли i, полишивши стрiчку шляху, побiгли в лiс. Деякий час екiпаж iхав у темрявi, пiдскакуючи на невидимих вибоiнах. Скло у дверях вилетiло, засипавши Сенявського гострими скалками, вiн кiлька разiв болiсно вдарився головою, пiсля чого знепритомнiв.

Коли пан староста прийшов до тями, вiн лежав на пiдлозi ридвана. Застогнавши, провiв долонею по обличчю й вiдчув щось липке. Очевидно, подумав Сенявський, скалки розбитого скла порiзали обличчя. Бiль не давав себе знати.

– Гей, кучере! – покликав вiн, вiдчуваючи, як крижанi лабети страху все сильнiше стискають його серце. Вiд страху навiть згадав iм’я кучера. – Кшисю, де ти?

Вiдповiддю слугувала мертва тиша. Сенявський вiдшукав у темрявi пiстолет i повiльно вилiз iз ридвана.

Вiн знаходився в чорному лiсi. Вочевидь екiпаж застряг серед дерев i далi iхати просто не змiг. Сяйво повнi не могло пробитись крiзь крони дерев нагорi, тож скiльки не намагався пан староста, але нiчого роздивитись не змiг. Нiчого, окрiм тьмяного вогника олiйного лiхтаря, який досi мерехтiв поряд з мiсцем кучера на козлах. Стискаючи тремтячими пальцями рукiв’я пiстолета, Сенявський поволi пiдiйшов до лiхтаря. Озирнувся. Здаеться, поряд нiкого.

– Кшисю, де ти, мерзотнику?! – ще раз покликав староста i знову не дочекався вiдповiдi. Вiн вiдшукав у темрявi уламок сухоi гiлки, похапцем вирвав з дверей ридвана завiску i, намотавши ii на палицю, заходився поливати олiею з лiхтаря. Коли iмпровiзований смолоскип був готовий, пiдняв закоптiле с

ло на лiхтарi й запалив його, освiтлюючи все на кiлька метрiв навкруги.

Те, що побачив Адам Іеронiм Сенявський, примусило його ще бiльше похолонути вiд жаху. Конi нiкуди не подiлись, як вiн одразу припустив. Як i кучер, якого пан староста не мiг докликатись. Усi вони лежали у кривавих калюжах з розiрваними горлянками. Невидючi очi кучера дивились у височiнь, а на його обличчi, навiть у свiтлi смолоскипа, можна було роздивитись мертвенну блiдiсть. Сенявський зашепотiв молитву, одночасно прислухаючись до звукiв у лiсових хащах.

Спочатку все було тихо, але вже за хвилину здалеку долинуло зловiсне вовче виття. Староста рвучко повернувся в тому напрямку, звiдки почув виття, i викинув уперед озброену руку. Лише темрява. І звуки в нiй. Тепер, окрiм виття, ясно можна було розiбрати шурхiт минулорiчного листя пiд чиiмись ногами, тихе гарчання. Раптом Сенявський осягнув, якоi трагiчноi помилки вiн припустився. Смолоскип! Нападники, ким би вони не були, спочатку не помiтили його, тож, убивши кучера i коней, пiшли геть. А зараз побачили свiтло i повертались. Сенявський пошепки вилаявся, пожбурив смолоскип геть i одним стрибком заплигнув мiж трупи коней. Утиснувся мiж них, намагаючись стати одним цiлим з землею i холодiючою плоттю.

Минуло не менше трьох хвилин, доки до вух Сенявського долинув неясний шурхiт. Це не були кроки, лише тихий шелест листя. Намагаючись не видати себе, пан Адам визирнув зi своеi схованки й мало не заволав вiд жаху, що раптово пройняв його несамовитою хвилею. Зовсiм поряд, не далi як за десять крокiв, вiд нього знаходилась iстота. Нi, це не був вовк. Але й людиною навряд чи можна було назвати те, що напружено нюхало повiтря, намагаючись вiдшукати Сенявського. На мить смолоскип, пожбурений паном Адамом, розгорiвся яскравiше й освiтив iстоту настiльки, що стало можливим роздивитись ii заросле шерстю тiло, важкi щелепи, з-пiд яких виступали iкла й сповненi нелюдськоi ненавистi очi. А ще довгi переднi кiнцiвки, якi сягали майже землi й були увiнчанi велетенськими кiгтями. Пiсля цього сили полишили Сенявського, i вiн знепритомнiв…

Коли наступного ранку сонце почало вигрiвати стволи мiдних фальконетiв на бастiонах мисливського будинку Адама Іеронiма Сенявського, сторожа бiля ворiт була чимало здивована невiдомим прибульцем. Останнiй з’явився на шляху, що вiв до Меджибожа, й намагався потрапити до маетку. Втiм, невiдомим чоловiк залишався тiльки до того моменту, коли старший з охоронцiв не придивився до нього пильнiше. Яким же було здивування старого солдата, коли в обiрваному, залитому кров’ю i сивому, як дим, бiдаку вiн упiзнав власника Меджибiзького ключа. Перед ним стояв, стискаючи в руках хрест, зроблений з уламкiв гiлки i шматка обвугленоi тканини, Адам Іеронiм Сенявський.

Роздiл VI

Ранок пiсля буремноi ночi видався сонячним, навiть урочистим. Прозорий купол неба вражав чистою бiрюзою, яку не наважувалась порушити бодай дрiбна хмарина. Сонце, яке палало на сходi свiтовою пожежею, позолотило макiвки церкви Святоi Покрови, додало свiжих кольорiв квiтнику навпроти й почало швидко випалювати росу на пожовклiй травi майдану. Приземкуватi куренi з викладеними дерниною дахами ще вiдкидали похилi тiнi, але з димарiв курiнних кабиць[21 - Кабиця – вiдкрита пiч, вогнище з димарем. Використовувалась у Запорiзькiй Сiчi для приготування iжi.] у небо потяглись першi несмiливi пасма диму. Там кашовари розпочинали готувати снiданок. Простi, але поживнi страви. Булькав у казанах кулiш, шкварчало на великих пательнях сало, перетворюючись на хрусткi шкварки, а у вуглях перегорiлих вогнищ доходили коржi-загреби, що iх за звичаем пекли прямо пiд шаром попелу.

На фортечних вежах настав час змiни караулiв. Утомленi нiчним чергуванням запорожцi, чиi очi вглядались у нiч у пошуках непроханих гостей, тепер йшли вiдпочивати. Залишали обороннi споруди козацькоi столицi новiй змiнi захисникiв. Помiтним був рух i бiля будинкiв сiчовоi старшини. Там бiгали джури, юрмились козаки. Деякi, виконуючи накази кошового, виставляли в ряд вози. Утворювали з них пiдвищення i встеляли його перськими дорогими килимами. Кiлька козакiв пiд командою вiйськового довбиша[22 - Вiйськовий довбиш – у Запорiзькiй Сiчi виборна старшинська посада. Вiдповiдав за литаври, за допомогою яких скликалась вiйськова рада.] виносили на свiт Божий мiднi тулумбаси[23 - Литаври.], установлювали iх неподалiк вiд iмпровiзованого помосту. Готувалась вiйськова рада, i Семен Паливода знав причину ii пiдготовки. Проте цi заходи цiкавили його найменше. Свою роботу вiн виконав i мав намiр вiдпочивати. Можливо, у човнi серед плавнiв з вудкою в руках, а можливо, у одному з шинкiв, якими так славилось передмiстя Запорiзькоi Сiчi. Хоча, помiзкувавши хвилину, дiйшов до висновку, що одне одному жодною мiрою не завадить. Просто для кожного з варiантiв вiдпочинку мае бути свiй час. Як i для ранкових занять фiзичними вправами, що iх Паливода звiв у статус обов’язкового дiйства як для себе, так i для свого зброеносця.

Семен повернувся до

илипенка, який стояв навпроти нього одягнений точнiсiнько так, як i сам Паливода – у самих лише шароварах, пiдперезаних шкiряним очкуром.

– Добре, повернемось до наших баранiв. Сьогоднi залишимо шаблi в спокоi? – запитав у Микити.

– Саме так.

– Тодi гопак?

– Дякую, ясний пане, – простодушно посмiхнувся Микита.

– Тодi захищайся, голубе!

Семен перейшов до справи одразу. Швидкими й плавними рухами, якi бiльш за все нагадували звичайний гопак, наблизився до Микити й атакував його, наносячи удари руками й ногами. Пилипенко, який мало не вiд початку iхнього знайомства виявив у собi неабиякий хист до бiйки на кулаки, вправно вiдбив кiлька перших атак i собi перейшов у наступ.

– Непогано, – резюмував Семен. – Продовжимо.

Вiн спробував атакувати ударами рук i мало не пропустив нищiвний удар у корпус. Здивувавшись, подумав, що Пилипенко вчиться з неймовiрною швидкiстю. Принаймнi пiд час минулих занять нiчого подiбного вiн продемонструвати не мiг. Семен усмiхнувся i вирiшив надалi дiяти обережнiше. Близько хвилини бiйцi кружляли один навпроти одного, намагаючись досягти вигiдноi для атаки позицii. Але скоро Семену це наскучило i вiн вирiшив дiяти. Розпластавшись у присядцi, спробував пiдсiкти ногу суперника. Микита очiкував такого розвитку подiй. Вiн вiдсмикнув ногу i цього разу таки досяг мети – в головi в Семена загудiло вiд потужного удару, яким його нагородив Пилипенко.

– Не болить? – не приховуючи глуму, запитав Микита, коли Паливода пiднявся.

– А мало б? – Семен посмiхнувся й собi, пiсля чого пiшов у рiшучий наступ.

Хвилин за п’ять все було закiнчено, а Микита полетiв на землю з не менш жалюгiдним виглядом, анiж щойно Паливода. Потiм ще раз i ще. Нарештi, добряче спiтнiвши й захекавшись, бiйцi почали втрачати темп. Паливода вирiшив, що настав час зупиняти поединок.

– Досить, – мовив вiн так спокiйно, нiби щойно не пропустив удар у вухо, навзаем нагородивши Пилипенка двома стусанами в груди i одним у щелепу. – Добре. На кулаки майстерно б’ешся.

Вони повертались до куреня, збиваючи носами чобiт з трави ранкову росу.

– Можливо, пора й шаблею оволодiти? – поглянув Семен на Пилипенка, вирiшивши продовжити давно розпочату розмову.

Микита у вiдповiдь лише замотав головою:

– Е нi, ясний пане. То не мое. Я людина з книжкою, не вояк.

Семен не здивувався. Подорожуючи удвох з Микитою степами надднiпрянськоi Украiни й Диким Полем, вiн намагався привити тому вмiння постояти за себе за допомогою зброi. Зрештою, такою була необхiднiсть непевного часу. Адже зустрiч з татарським загоном або ватагою мiсцевих розбiйникiв була цiлком ймовiрною, а тодi лише власна вiрна рука стане на завадi полону або смертi. Пилипенко погоджувався з таким твердженням, але вперто вiдмовлявся навчатись фехтуванню або стрiльбi. Вiн не любив зброю, натомiсть був схиблений на магii, алхiмii, астрологii й окультизмi. Максимум, на що вiн погоджувався, це навчання бойовому гопаку, у чому робив немалi успiхи. Зрештою, Семен махнув рукою. Кожному свое. І хоча вважав, що захоплення окультними науками навряд чи мае вiдношення до корисних знань, ставився до захоплення свого помiчника по-фiлософськи.

Вони пiдiйшли до великого корита, що стояло поблизу колодязя, у дворi будинку для гостей. По черзi заходились умиватись прохолодною джерельною водою. Кiлька хвилин Семен насолоджувався свiжiстю й вiдчуттям сили у власному тiлi, пiсля чого ретельно обтер торс великим вишитим рушником. Лише тепер помiтив, що бiля iнших дверей будинку, який було подiлено на двi окремi половини, надто людно. Там, пiд очеретяним навiсом конов’язi, пережовуючи ячмiнь з ясел, влаштувались пiвтора десятка коней. Бiля коней порались жовнiри у блакитних каптанах i каракулевих шапках. Пiдсипали в ясла зерно, знiмали сiдла, витирали мокрi боки тварин ганчiр’ям. З висоти рiзьбленого ганку за ними спостерiгав невiдомий чоловiк, судячи з усього поляк. Невiдомий мав рудi вуса, блiде обличчя й вiдгукувався на «пан ротмiстр[24 - Ротмiстр – вiйськове звання, командир пiдроздiлу, хоругви.]». Вiн пив чай з великого керамiчного кухля й кидав погляди у бiк Семена й Микити, намагаючись робити це так, щоб останнi не помiчали його уваги.

– Хто цi люди? – запитав Паливода в Микити, знаючи напевне, що той уже про все випитав i дiзнався.

– Поляки, – байдуже знизав плечима Микита. – Снiдати зараз подавати?

Семен вiдвiв погляд вiд конов’язi й поглянув на Микиту.

– Так. Кухлик кави, смажена яечня i свiжий хлiб. Ось що зможе компенсувати менi нашу нiчну прогулянку.

– За хвилину все буде готово.

Семен закiнчив обтиратись i жбурнув рушника Микитi.

– Що ж, ходiмо. А скажи менi, Микито, – раптом нагадав вiн, – чи зможеш ти вiдшукати для нас гарного човна i кiлька вудок?

– Пан мае лише наказати, – вiдповiв Микита. Його хитрувате обличчя, заросле охайно пiдстриженою рудою борiдкою, розпливлось у посмiшцi. – Все готово вiд вечора, а старий Мирон, той, що розпоряджаеться на сiчовiй корабельнi, показав менi заплаву, в якiй можна рибалити гарних лин

в.

Семен зупинився й замрiяно прикрив очi.

– Лини… Чого ще можна хотiти вiд прекрасного лiтнього дня?

– Воно-то так, пане, хiба…

Семен уважно поглянув на помiчника.

– Я чогось не знаю?

Замiсть вiдповiдi Микита поглянув на ганок, де розташувався ротмiстр. Звiдтам долинули голоснi розмови. Поляки, якi прибули на Сiч разом з ним, висипали на ганок i про щось голосно радились. Судячи з кiлькостi дорогого сукна й золотого шиття в iхнiх убраннях, сусiдами стали якiсь досить поважнi птицi. Семен зiтхнув i продовжив свiй шлях. Коли збiгав сходами на ганок своеi частини будинку, у грудях вiдчув неприемне передчуття. Воно промовляло, що плани на вiдпочинок знаходяться пiд загрозою.

У свiтлицi на столi стояла пательня зi смаженою яечнею, скиби свiжого бiлого хлiба й велика мiдна кавоварка, вiд якоi до стелi здiймалась ароматна пара. Доповнювали сервiровку порцеляновi тарiлки, чашки i срiбнi виделки. Семен сiв за стiл, указав на мiсце навпроти себе Микитi й за хвилину обидва заходились снiдати. Їли мовчки, Семен – про щось розмiрковуючи, Микита – не наважуючись вiдволiкати пана вiд думок. Закiнчивши з яечнею, Семен налив у крихiтну порцелянову чашку кави й вiдкинувся на спинку крiсла. Деякий час задумливо спостерiгав за ластiвками, якi сновигали за вiкном. Десь там, пiд стрiхою будинку було облаштовано iхне гнiздо, у якому безперервно вимагали iжi писклявi пташенята. Тож дiловите сновигання пташок не припинялось нi на мить. Далi, за частоколом фортецi, ледь помiтною на такiй вiдстанi блакитною стрiчкою нiс до моря своi спокiйнi води Днiпро. Поверхнею води рухались кiлька бiлоснiжних вiтрил. Недобре передчуття, яке з’явилось перед снiданком, поволi почало розчинятись, даючи мiсце спокою.

Ідилiя продовжувалась недовго. Розмови й рух на вулицi стали бiльш гучними. Настiльки, що можливо було розiбрати окремi фрази. Говорили польською. Семен зiтхнув i перевiв погляд з просторiв за вiкном на спартанський iнтер’ер свiтлицi. За хвилину поставив на стiл порожню чашку й повернувся до Микити:

– Що тут роблять цi поляки?

– З вiзитом прибули, – недбало вiдповiв Микита, сьорбаючи каву.

– З вiзитом. Вони надто галасливi. Напевне, потрiбно iм сказати, що кошовий навряд чи буде у змозi iх прийняти.

– Так вони не до кошового, – гмикнув Микита.

Семен здiйняв брови:

– Цiкаво. До кого ж тодi?

– До тебе.

Семен у задумi пригладив вуса. Передчуття не обдурили, а Микита, судячи з усього, уже перекинувся кiлькома словами з людьми блiдого ротмiстра й нiчого йому не сказав. Спочатку снiданок, справи потiм. Вiн сам так навчив помiчника.

Голоси, здаеться, наблизились. Мiж ними вирiзнявся один, який у досить рiзкiй формi висловлював свое неприязне ставлення до «триклятого схизмата». Семен похитав головою.

– Очевидно, тi голоснi розмови е наслiдком праведного обурення iх милостей? – запитав згодом. – Обурення з приводу того, що iх не прийняли негайно?

– Саме так, ясний пане, – хитнув головою Пилипенко.

– Ти ще той пройдисвiт, Микито, – голос Семена свiдчив, що вiн скорiше хвалив помiчника, анiж мав на метi його вiдчитати. – Що ж, судячи з одягу вельможного панства, а також iз породи iхнiх коней, можу припустити, що цi люди не звикли до подiбного ставлення. Цей факт пiдтверджуе хоругва з гербом Лелiва[25 - Лелiва – шляхетський герб, який виник на початку XIV сторiччя. Використовувався родиною магнатiв Сенявських, а також кiлькома сотнями iнших родин польсько-литовськоi, а також украiнськоi шляхти.]. Я можу iх зрозумiти.

Микита насупився.

– А нiчого мене хлопом обзивати. І невiдомо, хто тут «пся крев»…

Семен посмiхнувся й заходився неквапно накладати тютюном свою улюблену люльку.

– Ти вiрно все зробив, – зауважив, ударивши кресалом. За чверть години, коли залишки снiданку й посуд було прибрано, а Семен Паливода з поважним виглядом сидiв за вкритим зеленою сукняною скатертиною столом, Микита, вислухавши насамперед кiлька дошкульних фраз, мав честь запросити гостей до «його мостi пана фахiвця з розслiдувань». Вочевидь така пишна форма рекомендацii не мала сильного впливу на представникiв шляхетного панства, змушеного очiкувати на прийом цiлу годину. Принаймнi очi старшого з них – того самого ротмiстра в киреi з соболиним комiром i золотою застiбкою, метали блискавки. І якщо його голос не реалiзував громiв, то лише тому, що шляхетний пан був надто роздратований навiть для цього. Вiн проiгнорував привiтання й навiть не думав знiмати свою пишну боброву шапку, увiнчану павичевим пером. Лише нервово стискав затягнутi в шкiру рукавицi пальцi на рукiв’i прикрашеноi золотом карабели. Двое його супутникiв мали не менш грiзний вигляд. Хiба вираз обличчя кожного з них висловлював не обурення, а презирство.

Семен спокiйно витримав блискавки з-пiд густих брiв ротмiстра i посмiхнувся натягнутою посмiшкою. Бiльш пильно роздивившись останнього, побачив перед собою доволi молоду людину. На вигляд посланцевi було рокiв двадцять п’ять, i лише пишнi рудi вуса додавали йому солiдного вигляду. Одяг суп

тникiв ротмiстра був дещо скромнiшим. Один з них, високий i блiдий, мав на собi оксамитовий каптан, другий, невисокого зросту домiнiканець, лисий, з качкоподiбним носом на округлому обличчi, чернечу сутану. Саме домiнiканець найбiльше привернув увагу Семена. Точнiше не сам вiн, а його очi. Це не були очi людини. Семен одразу навiть не змiг знайти аналогiю пустому крижаному погляду ченця. Помисливши, вирiшив, що таким поглядом у морськiй глибинi супроводжуе свою здобич акула. Вiн указав на крiсла навпроти себе.

– Прошу, панове… На жаль, не маю честi знати ваших iмен. Присядьте.

Ротмiстр гучно вiдкашлявся, демонструючи, що його обурення все ще не мае меж. Але всiвся в крiсло i навiть зволив вiдрекомендуватись:

– Вiктор Мацейовський. Маю честь бути вiйськовим товаришем його ясновельможностi Адама Іеронiма Сенявського. І, прошу пана, не звик до подiбного ставлення. Рiвною мiрою як моi супутники – поручник Мiхай Березовський i його святiсть превелебний отець Бенедикт!

– Семен Ольховський! – вiдрекомендувався Паливода. Другу частину фрази вiн багатозначно проiгнорував. – Радий бачити вас, шановне панство. Можливо, почет пана вiйськового товариша теж зволить присiсти?

Той, кого ротмiстр назвав Мiхаем Березовським, хитнув головою на знак згоди i сiв у крiсло поряд з ротмiстром. Бенедикт у свою чергу нагородив Семена довгим акулячим поглядом i всiвся на лаву. Застиг, перекидаючи мiж пальцiв правицi чотки, зробленi з великих бурштинових кульок.

– По кухлику кави? – запитально поглянув на ротмiстра Семен.

– Нi.

– Можливо, вина?

– Зайве, – буркнув Мацейовський. – Ми волiли б перейти до справи одразу, без довгих передмов. Дайте наказ своему служнику вийти. Орудка, яку я маю честь обговорити, е дорученням його ясновельможностi. Дорученням конче конфiденцiйним!

Семен поглянув на Микиту, потiм на ротмiстра.

– Пане Мацейовський, у мене немае таемниць вiд мого помiчника. Тож можете говорити у його присутностi.

– У мене доручення, вiд виконання якого значною мiрою залежить доля пана Сенявського! – звився ротмiстр.

– І все ж я змушений настояти на своему. Тим бiльше, що справа, задля якоi ви сюди прибули, знаходиться у межах його компетенцii.

– Прошу? – не зрозумiв Мацейовський.

– Мiй помiчник е спецiалiстом з окультизму, – поглянув Семен на ротмiстра впритул.

Мацейовський хотiв щось вiдповiсти, але цiеi митi домiнiканець мовчки здiйняв руку з чотками, наказуючи йому скоритись. Це здивувало Семена, але вiн зробив вигляд, що нiчого не помiтив. Ротмiстр вiдкашлявся.

– Отже, справа задля якоi ми сюди приiхали, е досить складною… – промимрив вiн.

Семен iз розумiнням похитав головою.

– Так, так, менi вiдомо про трагiчнi подii в маетку Сенявських. Здаеться, убито сина його ясновельможностi?

Вiд несподiванки Мацейовський мало не розкрив рота. Його пишнi гусарськi вуса почали виглядати кумедно, нагадуючи неохайнi пензлi, що iх маляр помив пiсля роботи не надто ретельно й залишив сушити один навпроти другого. Мiхай Березовський нервово осмiхнувся й лише домiнiканець залишився незворушним.

– Але, прошу пана, це трапилось лише кiлька днiв тому. Ми поспiшали, як могли, звiдки… – бубонiв Мацейовський. Увесь пафос, з яким вiн розпочав розмову зник, i Семен побачив перед собою просту людину. Людину, яка мала на душi надто великий тягар проблем.

– Звiдки менi про все вiдомо? – Паливода здiйняв брови. – Але володiння потрiбною iнформацiею i е тим хистом, завдяки якому я заробляю собi на життя. На жаль, мiй батько, нехай земля йому буде пером, не змiг залишити менi великих маеткiв. Натомiсть надiлив жагою до пригод. І, мушу сказати без непотрiбноi скромностi, здатнiстю мислити аналiтично.

Мацейовський, не знайшовши вiдповiдi, промовчав. Мовчали й решта вiдвiдувачiв. Семен, посмiхнувшись самими кутиками вуст, продовжив:

– У моему доробку бiльше двох десяткiв розкритих злочинiв i справедливо покараних злочинцiв. Тож не варто набивати собi цiну розмiром статкiв i привiлейованим становищем вашого сюзерена. Адже, панове, ви саме тому звернулись до мене i навiть зволили здолати шлях через Дике Поле. А потiм терпiли немилосердне ставлення, яке я дозволив собi виключно з вини мого недбайливого служника?

Слова Семена, очевидно, справили на вiдвiдувачiв потрiбне враження. Виключаючи Бенедикта, стосовно якого не можна було сказати нiчого певного. Домiнiканець вiд початку розмови дивився на Семена похмурим поглядом своiх риб’ячих очей i перекочував мiж пальцями бурштиновi кульки. Паливода неквапом почав накладати люльку. Казати, що про вбивство молодого Сенявського вiн дiзнався вiд драгунiв кам’янецького каштеляна[26 - Каштелян – у Речi Посполитiй королiвський службовець, який управляв замком i землями навколо нього.], з якими пиячив у Черкасах перед приiздом на Сiч, вважав зайвим. Вiд жовнiрiв Семен дiзнався й про те, про що подейкували в самому Меджибожi. А саме – молодий Сенявський продав душу нечистiй силi й вона стала причиною його смертi. Паливода не надто охоче брався за спра

и у яких була присутньою мiстична складова, тож тепер стояв перед непростим вибором. Зрештою, вирiшив спочатку вислухати.

Мацейовський кiлька хвилин мовчав, збираючись iз думками. Тепер у його поглядi проглядала повага до спiврозмовника. Нарештi, важко зiтхнув i розпочав оповiдання:

– Його ясновельможнiсть важко переживае смерть сина. Усю глибину його горя нiхто не спроможний передати словами. Плач та стогiн, ось усе, що залишилось серед веселих у минулому маетностей пана старости. Ми, його пiдданi, також у скорботi. Мушу сказати, що задля викриття й покарання вбивцi молодого Сенявського я i моi супутники можемо зробити значно бiльше, анiж така дрiбниця, як подорож через Дике Поле.

– Не сумнiваюсь, – мовив Семен Паливода. – Для чого ж панству знадобилась зустрiч iз моею скромною персоною?

– Але… – Мацейовський розгублено заклiпав очима. – Я мав надiю, пан допоможе нам!

– Не знаю, чи в змозi буду зарадити.

Семен говорив цiлком серйозно. Вiн не набивав собi цiну, i це було помiтно одразу. Мацейовський заклiпав очима i голосно вiдкашлявся. Вiн не був готовий до такого розвитку подiй. Почав виявляти ознаки невдоволення й поручник Березовський. Лише домiнiканець, як i ранiше, залишався безпристрасним. Мацейовський подивився на нього запитливо, у вiдповiдь Бенедикт прикрив очi й на мить схилив голову, немов даючи дозвiл на певний крок.

– Отже, не буду довго ходити навколо, пане Паливода, – видихнув Мацейовський. – Справа не е предметом торгу. Ми не лихварi, а шляхтичi. Тi, кому самим Богом велено тримати в руцi зброю! Чи пан також е шляхтичем?

– Звичайно, – Семен поважно хитнув головою. – І мiй герб добре вiдомий у Речi Посполитiй.

– Тим бiльше! Тому маю сказати наступне: можливостi його ясновельможностi безмежнi, а його бажання помститися за смерть сина едине, що йому залишилось у земному життi. Пан Сенявський бажае, щоб ви взялись за цю справу. Вас буде щедро нагороджено.

Семен узяв чергову паузу, пiсля якоi мовив сповненим нудьги голосом:

– Грошi не надто цiкавлять мене, панове.

Мацейовський зробив над собою помiтне зусилля, аби залишатись спокiйним.

– Тодi, пане Ольховський, е сенс розповiсти нам, що саме може вас зацiкавити.

Семен зiтхнув. Картина тихоi заводi за стiною очерету, човен i оливковий бiк лина перетворювались на нездiйсненну мрiю. І вона, ця картина, так реалiстично вималювалась перед його внутрiшнiм поглядом, що вiн, тамуючи жаль, сказав:

– Навряд чи це в компетенцii Адама Сенявського. У мене зустрiчне запитання.

– Слухаю.

– Ви все розповiли?

– Я вас не розумiю! – знизав плечима Мацейовський. Паливода зiмкнув пальцi рук i уважно поглянув на спiврозмовника.

– Я маю на увазi, чи справа стосуеться лише вбивства молодого Сенявського? – сказав вiн.

Мацейовський не вiдповiв. Мовчали й решта вiзитерiв.

– Отже? – повторив запитання Семен.

– Не лише убивства, – нарештi не витримав ротмiстр.

– Тодi я волiв би дiзнатись про решту подiй.

Мацейовський зiтхнув. Намагаючись не вдаватись до подробиць, коротко розповiв про нiчний напад на Сенявського, який мало не коштував тому життя.

– А це вже цiкаво, – резюмував Паливода. – І ми пiдiйшли до тiеi причини, з якоi я просив залишитись мого помiчника. Що скажеш, Микито?

Пилипенко, який уважно слухав, похитав головою:

– Не потрiбно знатися на окультизмi, щоб зрозумiти – староста зустрiв лiкантропiв.

– Кого? – заклiпав очима Мацейовський.

– Вовкулаку, перевертня, вервольфа. Можете називати як вам завгодно.

– Це маячня! – нервово засмiявся Мiхай Березовський. Паливода уважно поглянув на поручника. На вигляд не бiльше двадцяти рокiв, проте щось було в його виглядi таке, що не пасувало молодiй людинi. Можливо, неприродна блiдiсть, а можливо, хворобливий блиск очей. Втiм, сам Мацейовський теж був блiдим. Хоча й не настiльки. Здоровим рум’янцем на щоках мiг похвалитись хiба мовчазний Бенедикт.

– Нам уже остогидли триклятi вигадки про вовкулакiв! – додав поручник.

– Лiкантропи iснують, – авторитетно похитав головою Пилипенко, – i це зовсiм не маячня. Є безлiч задокументованих свiдчень.

– Це маячня! – у запалi повторив Мiхай.

Мацейовський повернувся до нього й рiшуче мовив:

– Мiхаю, припини!

– Але що вони знають? – спробував сперечатись той.

– Я наказав тобi припинити! – пiдвищив голос ротмiстр.

Березовський похитав головою i замовк.

– Прошу вибачити мого товариша, пане Ольховський. У нього е певнi причини не вiрити у подiбнi байки, – сказав Мацейовський. – Мушу додати, Адам Іеронiм Сенявський не е одним з тих людей, якi приймають негативну вiдповiдь. Вiн звик домагатись свого i згоден продемонструвати свою щедрiсть у разi, коли ви допоможете вирiшити його проблеми.

Семен прибрав офiцiйного виразу обличчя i встав iз крiсла, даючи зрозумiти, що аудiенцiю закiнчено.

– Я подумаю над вашою пропозицiею, шановне панство, – вiдповiв вiн.

Обличчя Мацейовського витягнулось.

– Але ми не маемо часу на роздуми! – спробував апелювати вiн.

Але Семен був неп

хитним:

– Мушу наполягати. Менi потрiбен час для прийняття рiшення. Мiй служник сповiстить шановне панство про результат на протязi дня.

На цьому розмову було закiнчено. Ротмiстр i поручник, обурено задерши носи й сповнивши свiтлицю дзвоном острогiв, покинули примiщення. За ними, кинувши на Семена важкий погляд, вийшов домiнiканець. Вигляд мали такий, що Микита, повертаючись до свiтлицi, вдоволено посмiхнувся. Семен дiстав з кишенi годинник. Уся аудiенцiя не зайняла й десяти хвилин. Вiн пiдiйшов до вiдчиненого вiкна й застиг, заклавши руки за спину.

– Що скажеш? – запитав у Микити, спостерiгаючи за зеленими хвилями, що iх гнав вiтер в очеретах плавнiв.

– А що тут скажеш? – театрально зiтхнув Микита. – Маю починати збиратись. Надто добре знаю тебе, щоб припускатися iншоi думки.

– Я настiльки передбачуваний? – повернувся до нього Семен.

– Можливо, лише для мене.

– Лини й мандрiвка в шинок виглядали б значно привабливiше, – спробував пручатись Семен.

– Для когось iншого, – гмикнув Микита.

Семен пiдiйшов до крiсла, обiперся на спинку руками й поглянув на спiврозмовника. У виразi обличчя не мав i тiнi iронii. Вiн був цiлком серйозним i не налаштованим на жарти.

– Ця справа дуже непроста, Микито. Ти чув щось про Адама Іеронiма Сенявського?

– Хто ж не знае яворiвського старосту? – знизав плечима Микита. – Поважний пан. Його землi безмiрнi, багатства нелiченi…

– І норов нестримний. Втiм, у цьому вiн схожий на iнших людей свого рiвня. Пiдозрюю, спiлкуватись iз паном старостою буде далеко не простою справою. Крiм решти незрозумiлого, маемо справу з нечистою силою. Цiкаво, а яка мiсiя домiнiканця, що не зволив сказати тут жодного слова? У мене склалося враження, що вiн прибув не так для дiалогу, як для спостереження. Домiнiканцi – слуги святоi iнквiзицii. А якщо справою зацiкавилась вона, все дуже непросто.

Микита повернувся до образiв на покутi й тричi перехрестився.

– Одне можу сказати, ясний пане. Лiкантропи таки справдi iснують.

Семен у задумi похитав головою.

– Я вiрю лише в речi, якi бачив на власнi очi. Проте з висновком не поспiшатимемо. Принаймнi про вовкулаку я чую вдруге за останнi кiлька днiв. І обидва рази це пов’язано з родиною Сенявських.

– Он як! – зацiкавився Микита. – І про кого йшла мова в першому випадку?

– Про загиблого Олександра Сенявського. Жовнiри, якi оповiдали менi про його вбивство, казали, що панич був вовкулакою. Що скажеш?

Замiсть вiдповiдi Микита ще раз перехрестився й почав перебирати книжки у своiй потертiй сiдельнiй сумцi, яку для цього видобув з-пiд постелi. Нарештi дiстав невелику книжку, розгорнув ii й продемонстрував гравюру, на якiй був зображений перевертень. Семен узяв книжку до рук i заходився розглядати. Істота, зображена невiдомим автором, виглядала насправдi моторошно. На перший погляд – звичайний вовк, хiба що надто великих розмiрiв, на що вказували трупи кiлькох людей бiля його нiг. Чорна густа шерсть звисала довгими пасмами, а озброена страшними iклами паща розкрита в загрозливому гарчаннi. Придивившись, Паливода зрозумiв, що у вовка на гравюрi людськi очi. Натякали на спорiдненiсть iз людиною й пропорцii тiла вовкулаки – лапи з довгими гострими кiгтями значно бiльше походили формою на ноги й руки людини, анiж на кiнцiвки звiра. Пiд малюнком знаходилась коротка анотацiя латиною, яка сповiщала: «Лукас Кранах, 1521 рiк». Микита похапцем перевернув кiлька сторiнок, i перед Семеном опинилось зображення одягненоi в лахмiття й розпатланоi людини. Людина пересувалась навкарачки, тримаючи у зубах немовля. Навколо було зображено шматки розтерзаних тiл, а на задньому планi заламувала в розпачi руки жiнка, у якоi iстота вкрала немовля.

– Ось вiн.

– Що це?

– Daemonium lupum, – блиснув латиною Микита. – Демонiчний вовк. Одна з найзагадковiших iстот. Квiнтесенцiя зла в чистому виглядi. Диявольський витвiр, який приречений убивати, – тоном знавця заявив Пилипенко.

– Але вовка я бачу лише на однiй з гравюр, на iншiй просто безумець, – знизав плечима Семен.

– Лiкантроп мае двi сутностi, – з поважним виглядом вiдповiв Микита. – І обидвi ти бачиш перед собою.

Паливода похитав головою i повернув книжку Микитi.

– Заспокойся, друже. Маеш повiрити моему досвiду – у цьому свiтi iснують речi, значно страшнiшi за побрехеньки про перевертнiв та вiдьом. Особливо у випадку з Адамом Сенявським. Надто великi грошi й надто багато полiтики. Там, де присутнi цi двi речi, легко можна втратити голову. У буквальному розумiннi. Люди, якi зважились на вбивство Олександра, дуже небезпечнi, позаяк самi ходять по лезу.

І вони, судячи з усього, будуть не в захватi вiд того, що я почну копати. Можливо, варто взятись?

– Панська воля. Хоча я волiв би триматись подалi вiд мiсця, де говорять про лiкантропа! – вiдповiв Микита. – Пiду сiдлати коней.

Семен похитав головою.

– Стаю надто передбачуваним. Не поспiшай.

Вiн сiв у фотель, дiстав з прикрашеноi срiблом дубовоi скриньки перо, лист паперу й каламар. Близько чвертi години щ

сь старанно занотовував, пiсля чого присипав листа тальком, звернув у сувiй i перев’язав мотузкою. На мотузку крапнув розiгрiтий над свiчкою сургуч, до якого притиснув iменну печатку. Простягнув листа Микитi.

– Насамперед пiди до торгового передмiстя. Знайди там лихваря на iм’я Мойсах. Заплати йому i залиш цього листа. Також купи в нього двiйко поштових голубiв. Подбай, щоб клiтка була надiйною, а птахи почувались добре. Можливо, вони стануть нам у нагодi. Потiм знайди Мацейовського i скажи, що ми беремось за iхню справу. До нього зайдеш, коли закiнчиш сiдлати коней. Нехай мостi панове будуть деякий час заiнтригованi.

Роздiл VII

Валка, очолювана Вiктором Мацейовським, широкою риссю рухалась торованим шляхом серед численних пагорбiв i долин живописного подiльського краю. Дорога, яка була частиною Чорного шляху[27 - Чорний шлях – стародавнiй торгiвельний шлях.], пiдсохла, i тепер копита коней здiймали з ii поверхнi хмаринки сивого пилу. Одяг вершникiв i конi внаслiдок цього були вкритi сивою пеленою бруду. Пил потрапляв усюди – в очi, у нiс, рипiв на зубах. Проте подорожнi не нарiкали. Усi давно звикли до неприемностей, що супроводжували комонну мандрiвку. Стоiчно терпiв незручностi навiть домiнiканець, який, на великий подив Паливоди, виявився майстерним вершником i жодного разу не пересiв iз сiдла свого вороного на вiз, який супроводжував валку.

Околицi шляху, переважно порослi степовою ковилою пагорби й долини, пiймавши на собi променi сонця, дихали пахощами зеленi й спекою лiта. Слiпучий диск сонця над головами подорожнiх не насмiлювалась накрити бодай дрiбна хмарина i шерхiт тисяч цвiркунiв у казанi спеки немов уповiльнився, звучав лiниво i сонно. Лише жайворонок десь у височинi кидав виклик променям денного свiтила своiми веселими переливами.

Коли сонце досягло зенiту, загiн ротмiстра Мацейовського наблизився до роздорiжжя. Тут, на пагорбi, з якого можна було оглянути околицi на багато верст, два шляхи перетинались. Один вiв на пiвдень, до Тульчина, другий вигинався захiднiше, на Меджибiж. Колись тут, як пам’ятав Семен, розташовувався великий заiжджий двiр i шинок для подорожнiх. Однак пiсля набiгу Кантемира-мурзи, який сплюндрував Подiлля пiд час Хотинськоi кампанii, трактир було зруйновано. Вiдтодi вiн так i не вiдновився. Тож тепер iз куп бур’яну, якi колись були велелюдним майданом i подвiр’ям трактиру, стирчали лише перекошенi залишки стропил, купи почорнiлоi соломи й залишки глиняних стiн. На самому роздорiжжi стояв камiнь, на якому значились польською мовою назви населених пунктiв, що до них вiв шлях. Жовнiри, якi знали цю дорогу як своi п’ять пальцiв, не роздумуючи звернули на Меджибiж. Це дещо пiдняло настрiй Микити, який iхав поряд iз Семеном i стенав, як йому допекла жарiнь.

Одразу ж за роздорiжжям шлях збiгав з укритого смарагдом трави пагорба, минав широкий, засiяний житом лан i ховався пiд густим листям лiсових велетiв. Там, у затiнку, вiн долав хащi, що розкинулись на добрий десяток верст, заживши недоброi слави розбiйницьких володiнь – очевидно, романтикам з великоi дороги бiльш iмпонувало вести свiй промисел тут, анiж у польовiй частинi тракту. Слiд зауважити, що загрозою розбiйницького нападу нiхто з подорожнiх не переймався, справедливо вважаючи, що чисельнiсть i озброення iхнього загону не дозволять харцизникам чинити з ними своi чорнi справи.

У прохолодi гаю жовнiри його ясновельможностi дещо пожвавiшали, маючи змогу перевести подих пiсля кiлькагодинноi подорожi пiд палючими променями сонця. Тож далi iхали з розмовами, жартами й реготом. Крiм лiсового затiнку, до веселощiв, як пiдозрював Семен, мала вiдношення велика шкiряна бутель з вином, що ii, не намагаючись приховати вiд Мацейовського, передавали один одному жовнiри. Не подiляли загальноi атмосфери веселощiв лише сам ротмiстр, який iхав на чолi загону в супроводi Мiхая, домiнiканець, а також Семен з Микитою, якi тримались дещо осторонь. Сумним виглядав i сивий вiзничий, що керував запряженим парою коней возом iз запасом провiзii й амунiцii. Що стосуеться останнього, вiзничий не намагався триматись осторонь. Навпаки, пiдганяв утомлених коней i проводжав жадiбним поглядом бутель кожен раз, коли вона перекочовувала з одних рук у iншi. Семен прослiдкував за поглядом старого i вдоволено гмикнув, маючи на метi у майбутньому застосувати результати своiх спостережень на практицi. З власного досвiду знав, що люди, подiбнi до старого вiзника, добре проiнформованi про все, що дiялось при панському дворi. А iнформацiя вкрай необхiдна. Вони здолали добрячих три чвертi шляху, а Семен досi не знав нiчого про родину Сенявських, окрiм того, що повiдали йому тиждень тому захмелiлi жовнiри в прикордонному шинку. Помисливши, вирiшив зачекати.

До темряви загiн здолав не менше десяти верст i заглибився в непрохiднi лiсовi нетрi. Спочатку Мацейовський мав на метi минути лiсову гущавину й зупинитись на ночiвлю, коли шлях знову вирине на вiдкриту мiсцину. Однак учорашнiй дощ, вологу якого висушили променi сонця

в полi, тут додав подорожнiм турбот. Великi калюжi вкривали окремi дiлянки дороги й сильно уповiльнили пересування, а двiчi загiн взагалi змушений був зупинятись, коли драгуни витягували з баговиння вiз. Зрештою, вiзник отримав кiлька ударiв батогом Мацейовського i його обiцянку додати, якщо вiз застрягне у баговиннi ще раз. Утiм, це не надто зарадило, тож, коли сонце почало хилитись на захiд, загiн перебував у густому лiсi серед старезних грабiв i кленiв, чиi крони щiльно приховували свiтло, а стовбури були зеленими вiд моху. Швидкiсть пересування стала черепашачою, i, зрештою, Мацейовський дав команду зупинитись.

– Готувати табiр для ночiвлi, – роздратовано кинув вiн i полишив сiдло першим, намагаючись розiм’яти затерплi вiд довгоi iзди ноги.

Сутiнки насувались. Семен, залишивши на Микиту господарськi справи, вирiшив особисто перевiрити периметр майбутнього табору. За давньою звичкою вiн нiколи не влаштовувався на нiч, не з’ясувавши напрямки ймовiрного нападу i шляхи вiдходу. Вiн вiдiйшов на сотню крокiв у гущавину, минув невеличке болiтце i видерся на порослий пiдлiском пагорб. Результат розвiдки оптимiзму не додавав – якщо б гайдамаки захотiли пiдiбратись до них непомiченими, зробити це було б зовсiм неважко. Вiн хотiв уже повертатись, коли зовсiм поруч почув голоси. Намагаючись ступати нечутно, Паливода наблизився до тих, хто вiв бесiду. Обережно виглянув з-поза грубого дубового стовбура й упiзнав ротмiстра i Мiхая. Хотiв вийти зi своеi схованки, проте вирiшив хвилину зачекати. До цього спонукав рiзкий тон, яким велась бесiда. Говорив Мiхай, збиваючись вiд хвилювання. Семен не почув його слiв, зате добре змiг розчути вiдповiдь Мацейовського:

– Це дурня, Мiхаю! Ти нiкуди не маеш iхати!

– Але чому? – не погоджувався Березовський.

– Тому що я так сказав. Скоро нiч, а мiсця! тут – сам знаеш…

– Менi байдуже, маю iхати.

– Нi! – знову заперечив Мацейовський. – Поiдемо разом. Ранком.

– Але я не можу, чорт забирай, i тобi про це вiдомо!

– Менi багато про що вiдомо, – похитав головою Мацейовський. – Маеш залишитися з нами до ранку!

Обличчя Мiхая, ще бiльш блiде, анiж зазвичай, укривали краплини поту. Семену навiть здалось, що його трясло, немов у лихоманцi.

– Я поiду! – вперто повторив Березовський.

Ротмiстр спробував щось заперечити, але цiеi митi Семен необережно наступив ногою на суху гiлку, яка хруснула з гучнiстю пiстолетного пострiлу. Мiхай вiдсахнувся, а в руках у Мацейовського з’явилась шабля.

– Хто тут? – злякано вигукнув вiн.

– Не надто гарна мiсцина для ночiвлi, – сказав Паливода, з’являючись перед спiврозмовниками. – Цей лiс здавна належить гайдамакам.

Мацейовський замiсть вiдповiдi пильно поглянув на Мiхая. Той знiтився i промовчав.

– Мiхай, раджу тобi йти вiдпочивати, – сказав вiн.

Мiхай, знiтившись, пiшов у бiк табору. Лише пiсля цього ротмiстр перевiв погляд на Паливоду.

– Пане Ольховський, вважаете, менi про цю обставину невiдомо? – сказав сухо.

– Навряд.

– У такому разi що можете запропонувати?

– Хорошу нiчну варту. Ми з моiм помiчником бажаемо нести сторожу на рiвнi з вашими людьми.

Мацейовський дещо охолонув.

– Буду вдячний, – сказав зрештою. – Про час вашого чергування буде сповiщено пiзнiше.

Хитнувши головою на знак розумiння, Семен пiшов. Про всяк випадок вирiшив ранком розпитати у когось про Мiхая, поведiнка якого видавалась пiдозрiлою.

Темрява згустилась неймовiрно швидко. Пiсля того як сонце упало за горизонт, крони дерев швидко розправились iз залишками свiтла, тож досить скоро лише полум’я трьох багать i десятка смолоскипiв освiтлювали бiвуак, на якому розташувались люди Мацейовського, мовчазний домiнiканець i Паливода з Пилипенком. Нехитру вечерю, яка складалася з кулешу, черствого хлiба й овочiв, було закiнчено, i втомленi дорогою люди неквапно посмоктували люльки навколо вогнищ. Як часто бувае, зав’язалась неквапна розмова. Семен, що лежав на iмпровiзованому лежаку з купи торiшнього листя й ведмежоi шкiри, пiдклавши пiд голову сiдло, слухав, як гудуть м’язи у втомленому тiлi. Згадував пiдозрiлу поведiнку Березовського й намагався зрозумiти, що вона могла б означати. Зрештою, вирiшив залишити це на ранок. Драгуни, повечерявши, лiниво судачили про гайдамакiв i небезпеку, яку вони створюють для iхнього загону. Судячи iз загального настрою, до небезпеки нiхто серйозно не ставився, i час вiд часу компанiя бiля вогнищ вибухала голосним реготом. Поступово смiх i розмови почали вщухати, полум’я пригасало, i скоро загiн мав заглибитись у нiчний вiдпочинок.

Пронизливе вовче виття пролунало саме тiеi митi, коли Семен почав засинати. Лiсовий хижак вив довго i моторошно, а коли, нарештi, замовк, йому у вiдповiдь до круглого ока мiсяця полетiло виття десятка iнших. Табiр швидко прокидався, звiвся на постелi й Паливода. Втiм, його здивувало не так виття, як реакцiя на нього з боку жовнiрiв Мацейовського.

– Це вони! Знову вони! – заволав хтось у темрявi.

– Диявольська пошесть!

І слiдом за криками гулко вдарив му

кетний пострiл. За ним ще один i ще. Скоро у таборi розпочався справжнiй переполох, який доповнювали наляканi конi, що голосно iржали й намагалися позбавитись пут. Семен зрозумiв, що надiя заснути втрачена остаточно, й пiшов розшукувати ротмiстра.

Переполох закiнчився так само раптово, як i розпочався. Мацейовський, виявивши непересiчний талант органiзатора, припинив бiганину табором, посилив караули i наказав усiм вiльним вiдпочивати. Про всяк випадок навколо табору розпалили ще кiлька багать, вогонь у яких мали пiдтримувати охоронцi. Однак багато хто в таборi не спав.

– Що вiдбуваеться, ротмiстре? – запитав Семен у Мацейовського, коли бiганина i пострiли припинились.

– А ви не бачите? – похмуро вiдказав той. – Люди злякались.

– Вовкiв?

– Я не знаю, чорт забирай! – вилаявся ротмiстр.

– Дивний переляк, як на мене, – похитав головою Семен. – Можливо, ваш отець Бенедикт змiг би iх заспокоiти словом i молитвою? До речi, де вiн? – Паливода раптом зрозумiв, що не бачив домiнiканця вiд часу, коли загiн зупинився для ночiвлi.

– Я не бачив його, – знизав плечима Мацейовський. – Це мае якесь значення?

– Поки не знаю, – вiдповiв Семен. Вiн хотiв щось додати, але цiеi митi помiтив Бенедикта, який вийшов з лiсу i мовчки пройшов повз них. Не кажучи нi слова, зник в одному з наметiв.

– Маю надiю, тепер ви вдоволенi? – роздратовано сказав Мацейовський i пiшов геть. Семен, помисливши, вирiшив i собi повертатись до лежанки. Вже засинав удруге за вечiр, коли почув слова Пилипенка, який розташувався поруч:

– А чи не занадто ви боiтесь вовчого виття, панове? – запитав Микита, нi до кого не звертаючись.

Деякий час вiдповiдi не було, i лише за хвилину один iз жовнiрiв вирiшив порушити мовчанку.

– Ти багато чого не знаеш, хлопче, – сказав вiн. – У наших краях вовкiв давно немае. Тож…

– Тож це виття не Божого створiння, а диявольського виплодка! – перебив першого жовнiра другий.

– Ви впевненi?

– Вони не дають нам спокою вже близько року, – жовнiр вдарив у темрявi кресалом i запалив люльку. – Триклятi вовкулаки. Загинуло уже п’ятеро. Востанне напали на самого пана старосту. Я думаю, лише втручання Святоi Дiви врятувало його того разу.

– А чому ж Свята Дiва не допомогла Мареку i Кшисю? – запротестував перший з жовнiрiв, який розпочав розмову. Погоджуючись iз ним, загудiла бiльшiсть iз присутнiх бiля вогнища.

– Про кого ти? – не зрозумiв Микита.

– Про моiх побратимiв, – вiдгукнувся драгун. – Вони супроводжували Сенявського в ту трикляту нiч. А зранку ми знайшли все, що вiд них залишилось!

Семен вiдчув, що сон долае його, незважаючи на цiкавiсть. Зрештою, вирiшив, що з нього досить. Повернувся на бiк i за мить уже хропiв сном праведника.

Роздiл VIII

До ранку жодних несподiванок не вiдбулось. Стрiлки годинника показували четверту по пiвночi, коли Паливода з Микитою, як i було домовлено, заступили на охорону табору. Пилипенко увесь час поривався розпочати розмову, але Семен наказав йому мовчати.

– Потрiбна тиша, ранком усе розповiси, – кинув коротко.

Микитi не залишилось нiчого iншого, як пiдкоритись. Вони до самого сходу сонця вдивлялися в лiсовi хащi, у якi полум’я багать жбурляло непевнi променi свiтла, вслухались у нiчний гомiн лiсу. Коли загiн прокинувся й пiсля короткого снiданку вирушив у дорогу, виявилось, що присутнi не всi. Зник Мiхай Березовський. Семен, за своею звичкою занотовуючи подii учорашнього дня у записник, вирiшив вiдзначити цей факт особливо. Тут крилась таемниця. Мiхай ще пiд час розмови з Мацейовським поривався кудись iхати. Незважаючи на ризик опинитись на самотi у лiсi, про який iшла недобра слава. Мацейовський, почувши звiстку про його зникнення, лише коротко вилаявся i дав команду вирушати.

Стежка, витоптана серед гущавини лiсу, йшла то вгору, то вниз, робила безлiч поворотiв. Птаство десь пiд кронами велетiв-дубiв розпочало свiй рiзноголосий спiв, а прохолодне лiсове повiтря було сповнене пахощами грибiв i прiлого листя. Семен з Микитою iхали поряд.

– Це був лiкантроп! – без вступiв видихнув Микита. – Я про вбивство Сенявського.

Семен похитав головою.

– От що, голубе, розкладем усе по полицях. Чому ти так вважаеш?

– Драгуни оповiдали. За наказом Сенявського у його землях усiх вовкiв вибито.

– Можливо, прийшли iншi? – поглянув на помiчника Паливода.

– Можливо. Але всi тут надто наляканi. Цьому мае бути причина. Адже ти не будеш сперечатись, що три десятки озброених жовнiрiв не злякаються звичайних вовкiв? Але це ще не все.

– Щось iще?

Микита зiтхнув.

– Я був там уранцi.

– Де? – не зрозумiв Паливода.

– Там, звiдкiля ми чули виття.

– І що?

– Там не було вовчих слiдiв. Лише слiди людини. Або створiння у людському взуттi.

– Ти впевнений?

– Як у тому, що розмовляю з тобою, ясний пане!

Семен помислив. У словах Микити був сенс. Тож настав час з’ясувати, хто цi загадковi вовкулаки, яких Пилипенко з виглядом знавця волiв iменувати лiкантропами.

– Добре. Розкажи менi про них. Чесн

кажучи, не чув нiчого, окрiм назви й якихось жахливих оповiдань. Не рахуючи твоiх гравюр, звичайно.

Микита замахав головою з виглядом професора, що мав розпочати доповiдь на кафедрi.

– Що ж. Це вельми цiкавi iстоти, – розпочав вiн свою довгу промову. – Уперше про них згадували у своiх книжках ще грецькi автори. Потiм римляни. Однак насправдi глибокi дослiдження розпочались у Європi усього кiлька столiть тому.

– Глибокi дослiдження? У Європi? – Семен саркастично посмiхнувся.

– Саме так! – з виглядом знавця пiдтвердив Микита. – І маю сказати, що менi не зрозумiлий твiй сарказм.

– Справдi? – Паливода зiтхнув. – Але вiн доречний. Кiлька сторiч тому Європа, якщо й могла дослiджувати, то хiба залишки своiх поселень, над якими царювала чума.

– І незважаючи на це, я наголошую. Вовкулакiв дослiджували. Існуе велика кiлькiсть творiв. І коли ясний пан зволить приховати свiй сарказм, я зможу по пам’ятi переказати змiст деяких з них.

– Я жартую, друже, – примирливо сказав Семен. – Розповiдай.

– Отож, – Пилипенко вiдкашлявся, – лiкантропи, яких дехто iменуе перевертнями, або вервольфами, з’явились у той час, коли Бог створив людину. Принаймнi iснуе думка, що вони е нащадками дiтей Лiлiт – першоi дружини Адама, що ii було вигнано з Едему. Як вiщуе легенда, Лiлiт мала чотирьох дiтей, якi були вiдданi на виховання звiрам – тигру, ведмедю, змii та вовку. На виховання до вовка потрапила донька Лiлiт на iм’я Еноя. Саме вона й стала предком усiх перевертнiв, що чигають на свою здобич у нiчних хащах пiд час повного мiсяця.

– Цiкаво. Нiколи не чув про цю твою Лiлiт, – здивувався Семен.

– Ти, ясний пане, багато про що не чув, – вiдмахнувся Микита i продовжив: – Лiкантроп – це зло в чистому виглядi. Велетенськiй звiр iз розумом людини, метою якого е лише одна дiя – убивство. Вiн очiкуе на свою жертву терпляче, а убивае жорстоко. Вiн терзае плоть жертви, як справжнiй вовк, а вистерiгае ii, як надiлена розумом людина. Виникае питання: звiдки ж узялось це породження темряви?

– Звiсно, виникае.

– А постало воно вiд прокляття! Той, хто продав душу дияволу й отримав вiд нього мазь для перетворення, приречений довiку блукати ночами в пошуках кривавоi жертви. Удень вiн схожий на звичайну людину, хоча й повнiстю не може приховати своеi сутi. Уночi ж диявольський хист лiкантропа дозволяе йому перевертати шкiру, яка удень росте шерстю всередину. І стае схожим на велетенського вовка. Існуе задокументоване свiдчення очевидцiв на процесi над перевертнем, який проходив у Францii 1549 року. Перевертнем виявилась жiнка, яку пiзнiше почали кликати лугару. Свiдок пiд присягою заявляв, що пiд час полювання в лiсi на нього напав велетенський вовк. Незважаючи на те, що його було поранено, свiдок спромiгся вистрiлити з мушкета й влучити в лапу звiра. Мушкетна куля, хоча й зроблена зi звичайного свинцю, нашкодила пекельному звiру. Вона вiдiрвала йому одну з переднiх лап, пiсля чого вовк утiк. Повернувшись додому з трофеем, наш мисливець був вельми здивований. У його мисливськiй сумцi замiсть вовчоi лапи лежала жiноча рука! Ще одне здивування очiкувало на нього в кiмнатi дружини. Жiнка, з якою вiн прожив багато рокiв у шлюбi, стiкала кров’ю, i в неi недоставало кистi правоi руки! – Микита трiумфував так, нiби це вiн особисто вiдстрелив лапу породженню диявола.

– Інодi жiнки можуть пiднести нам такi сюрпризи, мiй друже, що твоя iсторiя здаватиметься дитячою казкою, – Семен не змiг вiдмовити собi в тому, щоб пiдкинути шпильку. Однак Микита не звернув уваги. Зачепивши улюблену тему, вiн вiдчув справжне натхнення:

– Узагалi в книжках тему лiкантропiв намагались розкрити багато сторiч тому. Хоча це були скорiше художнi твори, у яких перевертнi часто виступали у якостi позитивних персонажiв, – виголошував вiн з поважним виглядом. – У скандинавських сагах, бретонському епосi й вiршах французьких трубадурiв ми бачимо сильних i справедливих людей, яких злi чари примушують приймати образ вовка. Бiльш науковий пiдхiд до проблеми з’явився не так давно. Найбiльш яскравими е дослiдження нiмецького лiкаря й астролога Каспара Пейцера.

– Нiколи не чув, – похитав головою Семен. – Про що там йдеться?

– У своiх працях його превелебнiсть досить прискiпливо дослiджував тему лiкантропii[28 - Лiкантропiя (грецьк.) – мiфiчна здатнiсть перетворення людини на вовка.] й дiйшов висновку, що вона е наслiдком чаклунства й угоди з дияволом! – продовжував сипати фактами Пилипенко.

– Хто б сперечався.

– Не вiн один, ясний пане. Подiбноi думки дотримувались швед Олаф Магнус i француз Гiйом Брабантський. А пiзнiше голландський лiкар i вiдомий знавець окультизму Йоганн Веер. Усi вони вважали, що лiкантропiя е прямим наслiдком дiяльностi нечистоi сили. Що ж до самого лiкантропа, його убити можна, але надзвичайно важко. Описанi випадки, коли кулi й клинки просто вiдскакували вiд шкiри лiкантропа, не завдаючи йому нiякоi шкоди. Існуе лише один перевiрений засiб.

– Срiбна куля? – запитав Семен, вiдверто нудьгуючи.

– Саме вона. Можливо,

опоможе обезголовлювання, проте особисто я не уявляю, як можна перемогти лiкантропа за допомогою холодноi зброi. Цi iстоти надзвичайно сильнi, швидкi й кровожерливi. І ще…

Семен вирiшив, що з нього досить.

– Дякую, Микито, – сказав вiн. – Менi потрiбно обдумати усе почуте.

– Але…

– Менi справдi дуже цiкаво було дiзнатись про працi усiх цих шановних людей, проте не варто заглиблюватись у версiю надто глибоко. Так легко пiти хибним слiдом, мiй друже.

Микита ображено засопiв i замовк. Загiн ротмiстра Мацейовського нарештi залишив позаду лiсову частину шляху i виiхав у поле, де одразу ж потрапив пiд променi палючого сонця. Семен дещо вiдстав вiд решти супутникiв i заглибився в думки. Вiн i справдi почув вiд Микити багато нового для себе про мiстичних перевертнiв, проте вирiшив не робити передчасних висновкiв. Натомiсть спробував перевести думки у менш практичне русло.

Природа буяла сотнями вiдтiнкiв зеленi. Дике Поле з його небезпекою вiд татар i рiзномастих здобичникiв без роду й племенi залишилось позаду. Зараз вони простували Брацлавщиною до жаданого усiма Меджибожа, де перебував Адам Іеронiм Сенявський, а на Семена i Микиту очiкувала важка й небезпечна робота. Згiдно з розрахунками Семена, до мети подорожi залишалось не бiльше двадцяти миль. Семен незчувся, як його обступили спогади. Спогади про роки, що iх залишив позаду так, як зараз залишав за плечима довгi версти шляху. Як же все починалось?

Роздiл IX

Минуло п’ятнадцять рокiв вiд пори, коли Семен Ольховський, покинувши батькiвський дiм, почав здобувати кусень хлiба у дещо незвичний для своiх часiв спосiб. Хоча, слiд зауважити, на початку кар’ери молодий пан Ольховський йшов традицiйним для багатьох сучасникiв шляхом. Старий Петро Ольховський, яскравий представник православноi околичноi шляхти[29 - Околична шляхта – у Речi Посполитiй XVII – сторiччя соцiальна група привiлейованого дворянства, що втратило власнi статки й земельнi маетки, i жило головним чином з вiйськовоi служби при бiльш заможнiй частинi нобiлiтету.] з провiнцiйноi Теребовлi, змiг дати единому сину добру освiту. Для здобуття останньоi того було вiдправлено у киiвську бурсу, де Семен, подiбно до десяткiв iнших козацьких i шляхетських дiтей, мав гризти гранiт науки. А коли тому виповнилось вiсiмнадцять, звелiв, як було заведено, забути дурню, що читав ii молодий Ольховський у церковних книжках. Натомiсть дав у руки свою стару шаблю в потертих пiхвах i мовив:

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

1

Ключ – у Речi Посполитiй XVII сторiччя територiально-адмiнiстративна одиниця. Землi ключа були власнiстю корони або певного феодала. Кiлька ключiв утворювали староство. У свою чергу подiлялись на фiльварки – бiльш дрiбнi територiально-адмiнiстративнi одиницi.

2

Так у Речi Посполитiй XVII сторiччя називали угорське вино.

3

Донжон – найбiльша вежа у плануваннi середньовiчних фортець. Використовувались для проживання, а також у якостi останньоi лiнii захисту пiд час облоги.

4

У Речi Посполитiй, на вiдмiну вiд решти Європи, гусари були не легкою кавалерiею, а найбiльш важко озброеним пiдроздiлом. Цi нащадки середньовiчноi лицарськоi кiнноти мали схожi на своiх попередникiв обладунки й тактику дiй у бою.

5

Пахолок – дослiвно: пiдлiток, хлопчик. У лицарськiй кавалерii Речi Посполитоi боець, який перебував у почту шляхетного лицаря «вiйськового товариша».

6

Елмань – розширення клинка шаблi у верхнiй його третинi. Слугувало для пiдсилення удару, а також для розмiщення ще однiеi рiжучоi кромки.

7

Базавлук – острiв у нижнiй течii Днiпра. Тут у 1593— 1638 роках розташовувалась Запорiзька Сiч.

8

Талер – срiбна монета.

9

Дукат – золота монета.

10

Рiч Посполита – держава, що iснувала в перiод з 1569 року до кiнця XVIII сторiччя на територii сучасних Польщi, Украiни, Бiлорусii та краiн Балтii.

11

Дике Поле – назва iсторичноi мiсцевостi на сходi Украiни, яка на початку XVII сторiччя була малозаселеною.

12

Чамбул – загiн татарськоi кiнноти.

13

Перекоп – вузька смуга суходолу, що сполучае Кримський пiвострiв з материком.

14

Карабела – тип шаблi, який був розповсюджений серед запорiзького козацтва i польськоi шляхти у XVII сторiччi.

15

Чайка – бойовий човен приблизно 20—24 метри завдовжки. Мав як вiтрильну оснастку, так i можливiсть ходу на веслах. Мiстив команду, що складалася з пiвсотнi козакiв i використовувався для атак на Османську iмперiю i Кримське ханство.

16

Бейлер-бей – в Османськiй iмперii голова провiнцii.

17

Армата – застарiла назва артилерii.

18

Дука – так у козацькому середовищi називали заможних людей.

19

Бандолет – старовинна вогнепальна зброя, великий пiстолет або короткий карабiн. Використовувався в кавалерiйських пiдроздiлах Речi Посполитоi.

20

Форейтор – помiчник

кучера. У випадку, коли конi були запряженi цугом i останнiй не дiставав до переднiх батогом, допомагав йому тримати упряж у покорi.

21

Кабиця – вiдкрита пiч, вогнище з димарем. Використовувалась у Запорiзькiй Сiчi для приготування iжi.

22

Вiйськовий довбиш – у Запорiзькiй Сiчi виборна старшинська посада. Вiдповiдав за литаври, за допомогою яких скликалась вiйськова рада.

23

Литаври.

24

Ротмiстр – вiйськове звання, командир пiдроздiлу, хоругви.

25

Лелiва – шляхетський герб, який виник на початку XIV сторiччя. Використовувався родиною магнатiв Сенявських, а також кiлькома сотнями iнших родин польсько-литовськоi, а також украiнськоi шляхти.

26

Каштелян – у Речi Посполитiй королiвський службовець, який управляв замком i землями навколо нього.

27

Чорний шлях – стародавнiй торгiвельний шлях.

28

Лiкантропiя (грецьк.) – мiфiчна здатнiсть перетворення людини на вовка.

29

Околична шляхта – у Речi Посполитiй XVII – сторiччя соцiальна група привiлейованого дворянства, що втратило власнi статки й земельнi маетки, i жило головним чином з вiйськовоi служби при бiльш заможнiй частинi нобiлiтету.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить