Бурштин
Василь Тибель

Сучасна проза Украiни
Захоплюючий роман Василя Тибеля, вiдзначений премiею мiжнародного конкурсу «Коронацiя слова» (2018),– чи не найперша в украiнськiй лiтературi спроба поглянути на «бурштинову проблему» на Полiссi в людському, а не полiтичному вимiрi. Вiртуозно збудований сюжет, що обертаеться навколо «сонячного каменя», динамiзм оповiдi, органiчне використання «народноi демонологii», вiдчутний зв’язок iз «наiвним мистецтвом» – все це не залишить байдужим навiть найвибагливiшого читача.

Тибель Василь

Бурштин

Шановний читачу!

Спасибi, що придбали цю книгу.

Нагадуемо, що вона е об’ектом Закону Украiни «Про авторське i сумiжнi право», порушення якого караеться за статтею 176 Кримiнального кодексу Украiни «Порушення авторського права i сумiжних прав» штрафом вiд ста до чотирьохсот неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв творiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання i матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Повторне порушення караеться штрафом вiд тисячi до двох тисяч неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, або позбавленням волi на той самий строк, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудiо -i вiдеокасет, дискет, iнших носiiв iнформацii, обладнання та матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Кримiнальне переслiдування також вiдбуваеться згiдно з вiдповiдними законами краiн, де зафiксовано незаконне вiдтворення (поширення) творiв.

Книга мiстить криптографiчний захист, що дозволяе визначити, хто е джерелом незаконного розповсюдження (вiдтворення) творiв.

Щиро сподiваемося, що Ви з повагою поставитеся до iнтелектуальноi працi iнших i ще раз Вам вдячнi!

Демони Дикоi Пiвночi

«Каландайка»… Слово нiби легковажно дзвiнке, дрiб’язкове, а насправдi за ним – похоронний подзвiн. Саме так копачi бурштину на Полiссi звуть свiй промисел, адаптуючи назву «Клондайк», що стала символом золотоi лихоманки, божевiлля й жадоби. Подзвiн цей – не тiльки по загублених територiях пiвночi Украiни, а й по карпатських лiсах i рiчках, знищених архiтектурних пам’ятках, проданих честi та совiстi.

З вiдкриттям родовищ «сонячного каменю» бурштинова проблема постала на повен зрiст не тiльки перед владою, а й перед мешканцями мiстечок i сiл, в околицях яких ведеться незаконний промисел. Мiсцями украiнська Пiвнiч у наш час практично некерована. Дiти забувають про школу, матерi – про дiтей, чоловiкiв не бачать удома мiсяцями: вони цiлими селами вирушають до лiсiв, шукають, миють i здають за безцiнь бурштин численним перекупникам. У бiзнес, у виробництво, у розумне освоення природних багатств необхiдно вкладати серйознi кошти, потрiбнi чималий час i великi зусилля, а тут – надiя на миттеву слiпу удачу, на фарт, на стрiмке збагачення. І змусити полiщукiв вiдмовитися вiд цього пекельно важкого, але прибуткового промислу не в силах нi загони Нацгвардii, нi полiцейськi рейди з арештами i конфiскацiями здобутого. До того ж на блокування в’iздiв у лiси та конфiскацiю мотопомп i транспортних засобiв мiсцевi жителi вiдповiдають перекриттям автотрас, облогами вiддiлкiв полiцii, спаленням блокпостiв. Інодi доходить до стрiлянини, на щастя, поки нечасто, але погрози «влаштувати другий Донбас» уже звучать, i ситуацiя на «Дикiй Пiвночi» поступово заходить у глухий кут. І поки на Сходi Украiни йде вiйна й тривае блокада окупованих територiй, тут справно функцiонуе «харчовий ланцюжок», що збагачуе кримiнальнi угруповання, силовикiв i чиновникiв i водночас губить душi та серця безлiчi «старателiв». За те, що цi люди чинять iз природою, доведеться розплачуватися iхнiм онукам i правнукам, але це нiкого не зупиняе. Бурштин – найсильнiший наркотик, i зiскочити з цiеi голки не допоможе нiяка Нацгвардiя. Силою моральнi надломи не лiкуються. Особливо тодi, коли розбудженi демони ненажерливостi розгулюють на свободi.

Саме про це «Бурштин» Василя Тибеля – захопливий роман, чия стрiмка оповiдь нагадуе водночас i кращi зразки американського вестерна, i похмурi полiськi перекази, у яких первозданне сприйняття свiту тiсно переплiтаеться з язичницькою демонологiею. Тiльки такi засоби дозволили письменнику чи не вперше в сучаснiй украiнськiй лiтературi показати зворотний бiк «бурштиновоi проблеми» – ii не полiтичний або економiчний, а суто людський вимiр. І в помiч йому – кращi зразки вiтчизняноi прози 20-х рокiв минулого столiття, а також традицiя, що сходить до мiстичних прозрiнь украiнських класикiв.

Вiртуозно збудований сюжет, що неухильно обертаеться навколо «сонячного каменю», динамiзм оповiдi, органiчне використання фольклорних мотивiв, свiдома неоднозначнiсть, людянiсть i вiдчутний зв’язок iз «наiвним мистецтвом» – усi цi якостi плюс свобо

а i незаангажованiсть самого автора роблять «Бурштин» книгою непересiчною, боляче цiкавою, здатною надовго утримати увагу навiть найвибагливiшого читача.

Андрiй Клiмов

Пролог

СКАЖЕНИЙ КІНЬ

У темрявi через густi чагарi продирався чоловiк. Гiлки чiплялися за його зношений одяг, скубли волосся, шмагали по обличчю, та вiн на те не зважав, а вперто просувався вперед. Інодi, коли повний мiсяць пробивав густу темряву лiсу й освiтлював прогалини мiж деревами, у руцi нiчного мандрiвника зблискувало лезо замашноi сокири.

Нарештi чоловiк вибрався на вiдкриту мiсцину. Тепер у мiсячному сяйвi можна було розгледiти риси його обличчя: темна борода, довге волосся, стягнуте шкiряною стрiчкою на потилицi, розсiчена до кровi брова, а в очах – лють. За спиною бiгуна телiпалися лук i стрiли в дерев’яному сагайдацi.

– Не втечете! Вiд мене ще нiхто не втiк! Все одно дорога виведе до озера!..

Бiгун знову заглибився в лiс, i тепер лише його тiнь мигтiла на ледь освiтлених мiсцях. Та ось нарештi високi дерева розступилися, попереду зблиснула гладенька водна поверхня, що вiддзеркалювала нiчне свiтило. Чоловiк зупинився, прислухаючись. Удалинi, десь попереду, лiсову тишу порушувала гучна розмова, а потiм долинув звук кiнських копит, що ступали по розгрузлiй дорозi.

Бородань зачаiвся, припав до стовбура дерева, аби не видати себе.

– Їдуть… Таки встиг,– прошепотiв вiн, стримуючи дихання. Вiн добре все розрахував. Далi вiдкрита мiсцина, й пiдiбратися ближче було б важко, а тут саме те: лiсова дорога обходить берег озера, а далi завертае до болота. Там вiн iх i зустрiне.

Не треба було його лютити! Вiн прийняв iх гостинно, як утомлених подорожнiх. Надав прихисток у своiй лiсовiй хатинi, коней нагодував, а коли попросив ще один золотий за той збиток, що наробили вояки, перепивши меду, то отримав нагайкою по обличчю. Ох, не треба було його сердити! Не треба… Вiн i так поглядав на тих коней нав’ючених – не iнакше, золото везуть князевi, а тепер… Тепер його нiхто не осудить, навiть Перун.

Бородань врештi вирiвняв дихання.

Із лiсу вигулькнули вершники. Воiни iхали неквапливо, впевненi у власнiй безпецi. Вони вже наблизилися так, що можна було розгледiти кожного. Попереду сам боярин, одягнений у довгу кольчугу поверх дорогого вбрання. На поясi меч у шкiряних пiхвах. Коштовне камiння, що ним оздоблений пояс воiна, кидае вiдблиски мiсяця, а з-пiд кованого залiзного шолома, начепленого абияк, вибиваеться кучеряве бiле волосся. Позаду – ще двое дружинникiв iз дерев’яними щитами, в обладунках iз цупкоi шкiри. У кожного в руках спис, при боцi – меч. За собою на повiддях ведуть ще пару коней, нав’ючених мiшками. Очiльник цього маленького загону безпечно сидить верхи й голосно щось розповiдае, час вiд часу заливаючись смiхом.

Бородань розумiв: у вiдкритому бою цей загiн йому не здолати. Вiн би нiколи не наважився напасти на них, але тут лiс – його стихiя. Та й захмелiлi постояльцi не дуже поспiшали, тому й вирушили опiвднi, от нiч iх i заскочила серед лiсу, ще й вiн пiдсобив – указав кружний шлях.

– Не треба було мене сердити! – тихо повторив як заклинання, зi злiстю посмiхнувся й вправною рукою скинув з плеча лук.

Другою миттево дiстав стрiлу. Пальцi вiдчули натяг тятиви, а око вже вимiряло вiдстань. Проте зупинився, почекав – надто вже багато вiдкритого простору. Якщо й поцiлить одного, то двох iнших не здолати. Он там, бiля самого озера, схилена буревiем сосна! Ховаючись у тiнi дерев, хутко перебiг туди. Аби не помiтили!

Та дарма вiн хвилювався, подорожнi були надто захопленi розмовою. Лiсовий чоловiк, наче дикий кiт, двома стрибками видерся на похилений стовбур. Почекав, поки пiд’iдуть ближче. Прицiлився й вистрiлив.

Стрiла увiйшла в горло бiлявого очiльника бiля самого кадика. Той поперхнувся на пiвсловi та, гучно хапнувши повiтря, осiв з коня. Іншого дружинника настигла сокира, кинута iз такою силою, що з легкiстю пробила обладунки та застрягла в його спинi. Хриплий стогiн вирвався iз грудей воiна. Змахнувши руками, вiн впав у болото. Сполоханi конi шарахнули в бiк, i тiльки це врятувало третього вояка. Стрiла лише ковзнула по його шолому й з фуркотом пiшла в нiч.

Дружинник здибив коня, закрившись щитом. Тепер стрiли одна за одною дзьобали мiцний дерев’яний захист, обтягнутий шкiрою, вгрузаючи в нього сталевими наконечниками. Вояк був готовий дати вiдсiч, але де ж небезпека? Навколо самi тiнi. Вiн вихопив меч i почав вимахувати ним навсiбiч, намагаючись уразити незримого ворога. Кiнь пiд ним танцював, крутився на мiсцi, аж поки не позадкував пiд самiсiньку похилену сосну.

Бородань тiльки цього й чекав. Стрибок – i ось вiн уже на конi, позаду переляканого вояка. Обхопив його голову, блимнув нiж. Єдиний рух – i воiн iз перерiзаною горлянкою полетiв сторчма зi стремен. Усе вiдбулося миттево, лише наляканi конi розбiглися лiсом.

Бороданю довелося довго шукати iх верхи на захопленому скакунi, поки не позганяв докупи й не припнув до дерева.

– Гарна здобич! – Вiн поплескав по важких в

юках, хижо вишкiривши зуби.– Стiльки золота! Вiдтепер житиму не гiрш за князя!

Вiн дiстав скривавленого ножа й надпоров один iз мiшкiв. Звiдти випав якийсь камiнець. Чоловiк на льоту пiдхопив його.

– Що за чортiвня? А де ж золото?

Наче навiжений, вiн узявся шматувати поклажу, але жодного злитка, жодноi монети – тiльки бурштин. Навiщо йому це? Тут навколо цього добра, як грибiв пiсля дощу. Вiн розпоров усi притороченi до коней мiшки й торби. З них просто в багно сипався бурштин – деякi камiнцi завбiльшки як гусяче яйце. Нарештi чоловiк утомився й присiв пiд сосною, а конi стригли вухами й сполохано поглядали на нового господаря. Лише кiнь молодого боярина стояв нерухомо, роздуваючи нiздрi.

Бородань пiдвiв на нього очi: тонкошиiй, високий, довгоногий, геть не схожий на мiсцевих присадистих конячок, вуздечка в позолотi, попона розшита золотою ниткою. Так, за цього можна взяти грубi грошi. Обiйшов навколо коня – i той теж затупцював, скоса позираючи на чорнобородого. Зупинившись так, що мiсяць висвiтлив коня спереду, чоловiк угледiв на його грудях розшиту торбинку. Пiдiйшов i зрiзав ту прикрасу. Дiстав iз торби щось, винiс, де свiтлiше, роздивився. То було мiдне кружало, оковане оловом, посерединi – вiдчеканений символ сонця. Те сонце мало дванадцять променiв, та лише на кiнцях шiстьох iз них були закрiпленi золотi монети. Всi рiзнi, але дуже, дуже масивнi.

– Овва, та цi хлопцi, певне, храм Дажбога почистили? Тодi вже точно iм по заслузi! А боги не пiдкачали – послали це золото менi. Слава вам! – Вiн з удаваною шанобою схилився перед релiквiею. А тодi взяв ножа й заходився виколупувати золото. Однак припаянi монети надто мiцно трималися на своiх мiсцях, пiддалася лише одна. Вiн узяв ii в руку – велика, майже на всю долоню, iз витиснутими чудернацькими символами.

Тодi розбiйник заходився пробувати здобич на зуб. Проте, як тiльки монета покинула свое мiсце, звiдти, iз темноi дiрки, нiби вiтром вiйнуло. Чи то мошкара якась, чи тонка цiвка сажi пiднялася вгору. Бородань цього не помiтив – був настiльки зайнятий своею справою, що не бачив, як та цiвка перетворилася на темний вихор iз голубою блискавкою всерединi. Вона звивалася, як змiя, нiби шукаючи поживу, поки не торкнулася кiнського боку. Скакун смикнувся, вiдчувши недобре, розiрвав повiд, та було пiзно – голуба стрiла прохромила йому живiт, i чорний вихор увiйшов усередину тварини. Через те з конем почало чинитися щось неймовiрне: його шкiра миттю вкрилася пухирями та гулями, вiн перероджувався на очах, поки iз вороного не став якоiсь вогненноi мастi. Бородань вiдiрвав погляд вiд монети лише тодi, коли побачив просто перед собою бурштинову морду скакуна.

– Тпру, малий! Чого ти так налякався? Чи не вовки близько? Певно, свiжу кров зачули…

Вiн знову вишкiрився, пiдняв руку, аби схопити жеребця за повiд. Та не встиг його торкнутися, як той блискавично вхопив зубами простягнуту руку. Чорнобородий смикнувся назад i несамовито закричав, бо скажений кiнь цiлком вiдшматував його зап’ястя разом iз монетою. Кров ударила струменем, заливши розбiйнику очi. Вiн зiгнувся, намагаючись затиснути кривавий обрубок, але перше, що побачив, знову пiдвiвши очi,– здибленого коня, що цiлив копитом йому в голову.

*

Сивий вiщун прокинувся та стрiпнув головою, вiдганяючи жахливий сон. Сталося щось страшне. Уже п’ять днiв, як немае звiстки вiд посланцiв, якi мали привезти сюди, до головного капища, могутнiй знак Кола, запечатаний шiстьма печатками.

Шiсть волхвiв, шiсть наймогутнiших вiдунiв Полiсся зiбралися пiд час лiтнього сонцестояння, щоб назавжди поховати болотного демона. Той останнiм часом набрав сили, тому жоден окремий вiдун уже не мiг йому протистояти. Вся полiська земля, замiсть миру й процвiтання, занепала у вирi нескiнченних чвар i братовбивчих воен. Кожен володар вважав себе князем i шукав зверхностi. Тож вони, наймудрiшi волхви, силою, дарованою Землею й Сонцем, зумiли зупинити злого духа й загнати його в Коло, а тодi кожен iз них почергово запечатав ворота до безоднi золотою печаткою.

Вiдтепер на Полiссi мав настати лад. Залишилося тiльки перенести й заховати те Коло в головному капищi Перуна – Кам’яному Селi, захистити знаком Сонця, викладеним бурштином, i привалити великим валуном iз зображенням Дажбога. Сивий вiщун послав свого старшого сина з двома дружинниками, аби тi зiбрали бурштин i заразом доставили оберiг, а сам поскакав уперед, щоби все приготувати до обряду. Лише тепер зрозумiв, як помилився. Демон, навiть пригнiчений та загнаний у глухий кут, нiколи не здаеться…

Старий накинув поверх бiлоi полотняноi сорочки хутряну камiзельку, узяв посох i вийшов надвiр. Над лiсом висiла глупа нiч, пришпилена до неба повним мiсяцем. Вiщун пiшов до стайнi, щоб загнуздати коня. Мав виiхати назустрiч старшому синовi, меншого ж залишив удома. Старий поправив йому подушку, вкрив тонкою ковдрою й поцiлував у лоба.

Сподiвався: може, ще встигне вiдвернути лихо. Поставив бiля дверей посох й запалив смолоскип. Але що це: замiсть його рисака в

стiйлi – кiнь вогненноi мастi, навiть очi свiтять жаром, а сам красивий, нiби з княжоi стайнi! Так, княжоi, але якого князя – князя пiтьми!

Вiщун миттю все зрозумiв й кинувся за посохом, щоб чарами зупинити зло, але надто пiзно. Кiнь блискавкою зiрвався з мiсця й, наздогнавши старого, втоптав його в брудну пiдлогу стайнi.

КНИГА ПЕРША

Частина 1

Роздiл 1

Порвана тиша

Над болотом висiла тиша – темна, липка, безмежна. Нiщо ii не порушувало, лише де-не-де туман виповзав зi своiх мокрих схованок, мiцно чiпляючись за сутiнки, i тужавiв, як кисiль. Було так тихо, що здавалося: ось-ось повiтря теж стиснеться до густини драглiв та разом iз нiмою безмовнiстю прилипне до болота. Тиша й морок тиснули на багновище, наче заковували його в кайдани, студили вологою. Гниловоддя завмерло, загусло – час зупинився. Лише одвiчне небо, пробите гвiздками зiрок, незворушно висiло у вишинi. Усе навiювало думку: нiщо вже не зрушить цю нiмоту i нiхто не розсiе цю слiпу темряву. Втiм, цi затвердiлi сутiнки поволi вiдступали, не витримуючи натиску ранкового свiтла, бо десь там, за пругом землi, вже займалося рожевим. Можливо, хоч тиша втримаеться над неозорим болотом? Де там!

Раптом у неполоханому передраннi, посеред острiвця, закиданого свiжозрубаним гiллям верболозу, озвався старенький двигун. Мов тисяча сокир водночас розрубала скам’янiлу тишу, що стояла в присмерку. Торохтiння, що скорiше нагадувало трiпотiння серця сполоханого болотного звiра, вмить збудило довкiлля. Здавалося, все болото якось ураз заворушилося: десь зiрвався з мiсця виводок качок, залопотiвши крилами; десь кигикнула сполохана чапля; десь, розсiкаючи чагарi, промчав виводок диких свиней. А трiпотливе залiзне серце, прилаштоване на каркасi вiд мотоколяски, стукотiло й калатало, з натугою вливаючи каламутну болотну кров iз затягнутоi жабуринням канави в жили залiзно-гумового монстра. І той ураз ожив, стрепенувся, вiдчувши свою силу. Почав метатися над ряскою, над осокою, звиватися болотною анакондою. Цей незнаний звiр, наче лiсовий дракон, намагався злетiти, вiльно розправивши гофрований хобот. Десятки атмосфер болотноi рiдоти шарпали чудовисько на всi боки, намагаючись струсити з нього iстот, що залiзною хваткою вчепилися в горло потвори. Обкиданi багнюкою, облитi каламутною водою, вони наче зрослися з гумовим монстром, i здалеку, в присмерку, видавалися його продовженням – рухливими мацаками. Складалося враження, що велетенська ребриста змiя впинаеться в землю й розривае ii своiми щелепами. Нiби страхiтливе лохнеське чудовисько залишило своi шотландськi озернi глибини, щоб виринути тут, серед болотин, аби вигризати полiську землю.

Коли ж сполоханi сутiнки остаточно вiдступили, вже можна було розгледiти, що то нiяка не химерна iстота, а звичайна саморобна водяна помпа з прилаштованим до неi гофрованим пожежним рукавом. І тримають його за масивнi противаги двое кремезних чоловiкiв, направляючи алюмiнiевий наконечник у глибину землi. Рiдота, що вилiтае з того жерла з шаленою швидкiстю, розпорюе грунт, утворюючи мiсиво з пiску, глини, води та багнюки. Все те вируе у людей пiд ногами, утворюючи водовертi, ями та вири, викидаючи фонтани пiни. Інколи в тому брудному шумовиннi спливае шматок чи то трiски, чи то каменю. І тодi третiй чоловiк, що стоiть осторонь, кидаеться до цього болотного вулкана, вихоплюе здобич рибальським сачком i жбурляе ii до плетеноi корзини.

Лиця у всiх заляпанi багнюкою, очi горять, щелепи стиснутi. Тi, що тримають за горло саморобний земснаряд, ще й встигають слiдкувати за збирачем. Та, певне, фортуна сьогоднi вiдвернулася вiд шукачiв, бо пiсля багатогодинноi роботи брунатнi камiнцi ледь укрили дно корзини.

Аж ось у болотному шумовиннi знову щось спливло й закрутилося у водовертi. Чоловiк iз сачком кинувся вперед, та лише брудно вилаявся,– до сачка потрапив здоровенний кусень трухлявого кореня. Розлютившись, вiн жбурнув свое знаряддя пiд ноги.

– Т-твою налiво… Досить iз мене! Тут однi перебирки! – вигукнув вiн, перекриваючи торохтiння водяноi помпи.

Чоловiку було десь пiд тридцять, але хiба можна точнiше сказати про вiк людини, чие лице повнiстю заляпано глиною, а волосся злиплося вiд багнюки? Молодiсть видавали лише мiцнi, налитi м’язи, що чiтко вимальовувалися пiд мокрою, прилиплою до тiла сорочкою. Наступноi хвилi вiн твердою ходою вирушив до кущiв, де стукотiв закиданий гiллям двигун.

Невдовзi нудне фуркотiння припинилося. Двигун кiлька разiв чхнув i замовк. Разом iз тишею, що знову впала на болото, упав i зiв’яв залiзно-гумовий змiй. Обм’як, наче здоровенний фалос, що втратив ерекцiю.

– Щось сьогоднi у нас негусто,– промовив один iз тих, що мили грунт, скоса поглянувши в корзину. Вiн саме знiмав iз обвислого гумового шлангу важкi противаги. Інший змотував гофрований хобот, щоб вiдтягти його до мотоцикла. Обидва здавалися молодшими за збирача, але такими ж мiцними й жилавими – загартованi лiсом i тяжкою працею полiщуки.

Працювали швидко. Вiдчувалося – молодики далеко не нов

чки в цьому промислi, кожен знав, що вiн мае робити. Тут не можна гаяти часу, бо будь-якоi хвилини можуть нагрянути нацгвардiйцi чи мiсцевi менти.

– Що, перекуримо, хлопцi? – вигукнув чоловiк у мокрiй сорочцi, який уже трохи вгамував свою злiсть.

– Який там перекур? Забираемося звiдси! Намили, як пiчкурiв у канавi. І взагалi – якого дiдька лисого ми сюди приперлися? Навiть тi двiстi баксiв, що заплатили за проiзд ментам, не повернемо,– знову поглянувши в корзину, випалив широкоплечий парубок, прикручуючи шланг алюмiнiевим дротом до мотоцикла.

– Тут уже все вибрано, до останнього сучка,– пiдтримав його бiльш рослий та худорлявий товариш.

– Сам бачу, що пусту породу вернемо, проте ви ж самi зголосилися iхати на болото. І ти найперший кричав, Володько…– нахмурив брови м’язистий молодик, спiдлоба глянувши на товариша.

– Думав, що хоч щось залишили Додiковi хлопцi, а вони все пiд нуль вигорнули.

– Сашко, певне, був правий, на старому мiсцi тре мити! – виправдовувався худорлявий Володько.

– Не скиглiть – давайте пропозицii! – мовив Сашко.

– Може, на Лосьове урочище? – якось невпевнено вимовив коренастий.

– Що ти там вiзьмеш? Туди все село кинулося, лопатами землю перебрали.

– Тодi…– Володько зам’явся.

– От що я вам скажу: треба за Синiй Горб iхати! – впевнено вимовив старший iз чоловiкiв.

– Сашко, ти з дуба впав? Там же Додiк зi своiми дружками пасеться!

– Срати менi на твого Додiка, вiн що – всi болота скупив? Я, може, перший там мити почав, ще коли той Додiк пiд стiл на горщик ходив. Голосувати не будемо, я й так повiвся на вашi вмовляння й половину дня згаяв!

– Тобi вирiшувати, але я б спочатку все зважив. Може, не тре перти на вили, нащо нам ще одна вiйна? Додiк, як дiзнаеться, в’язи нам скрутить,– сказав коренастий.

– Гришо, не заставляй мене називати тебе сцикуном. Я кажу – там озолотитися можна, цi мiсця я сам давно розвiдав. Їхнi «жужики» глибоко не беруть, всього метрiв на десять, наша ж «Ластiвка» з самого дна виймае. А Додiк iз своiми холуями хай iде пiд три чорти!

– Я не сцикун, ти ж мене не один рiк знаеш,– образився Гриша.

– Добре, проiхали, без образ! – Сашко поплескав товариша по плечi.– Збираймося, на сьогоднi доста! Завтра в «Янтарi» все перетремо!

Сашко пiшов до свого мотоцикла i почав скидати з нього маскувальнi гiлки. До чоловiка приедналися товаришi. За кiлька хвилин вони вже трiскотiли своiм мотоконем, об’iжджаючи болото.

Роздiл 2

Пiдприемство «Укрбурштин»

Неподалiк вiд рiчки Случ, в околицях забутого Богом полiського мiстечка Плесiв, що споконвiку скнiло серед непрохiдних лiсiв i бездонних болiт, де з промисловостi був лише кар’ер з видобутку гранiту, вiднедавна знайшли поклади бурштину. Вiрнiше, той бурштин не з неба сюди насипався, а випихався землею й вимивався дощем здавна, проте зацiнився тiльки тепер. Ранiше полiщуки навiть не знали, що ходять по такому багатству, не звертали уваги на тi згустки правiчноi затвердiлоi смоли, хiба що хтось збирав iх, щоб розпалити сирi дрова в печi. А тепер знайшлася своя золота жила – за жменю зiбраних камiнцiв заiжджi комерсанти дають грубi грошi, у що спочатку мало вiрилося.

Можливо, то була данина Божа цьому сiрому, тьмяному, зачуханому люду, що безпросвiтно гарував: на кар’ерi, по закордонах, на грибах, на чорницях, але, крiм чорнобильськоi радiоактивноi хмари, так нiчого й не нажив,– а можливо, й випробування. Бо найбiльше вiд цього почала потерпати саме полiська земля, що й досi тих полiщукiв i годувала, i тримала.

Отже, щоб запобiгти безконтрольному i варварському поводженню з природними ресурсами – лiсом, землею, довкiллям,– i було створене державне пiдприемство «Укрбурштин», що мало займатися видобутком «сонячного каменю». Вiдкрили його помпезно, заасфальтували дорогу; на вiдкриття приiздив навiть сам президент. Гарна вийшла церемонiя: з перерiзанням синьо-жовтих стрiчок, iз музикою, промовами, сяючими перспективами, але невдовзi все тихесенько зiйшло на пси. Хтось iз депутатiв-скоробагатькiв, не без згоди зверхникiв, наклав лапу на родовища, i брунатнi камiнцi потекли повз державну кишеню. На пiдприемствi миттево скiнчилися кошти, платити робiтникам стало нiчим, обладнання швидко випрацювало ресурс, i новостворений «Укрбурштин» ледь животiв. Мiсцеве ж населення, аби не опинитися осторонь вiд великого дiла, кинулося промишляти коштовний камiнь по всiх околишнiх полях i болотах. Утворився такий собi пiдпiльний полiський «Колондайк» (вiд словосполучення «колотити багно») iз суто украiнським присмаком. А там, де грошi й коштовностi, завжди знайдеться звивиста людина, що тi грошi прикарманить. Усе нiби за славнозвiсними оповiданнями Джека Лондона: мiстечко старателiв – шукачiв скарбiв i салун при дорозi.

Роздiл 3

Кафе при дорозi

Кафе пiд вивiскою «Янтарь» стояло трохи вiддалiк вiд головноi вулицi мiстечка. Хоча сказати «кафе» – то занадто. Стару кар’ерну робiтничу iдальню викупив i переобладнав пiд «наливайку» якийсь азiат, i зараз там гуртувалася й проц

джувала своi незаконно отриманi кошти сiльська молодь.

Саме в «Янтарi» мiсцевi старателi знаходили «пiдприемцiв», яким сплавляли своi камiнцi, саме там вони обговорювали подальшi плани, сюди ж несли заробленi грошi, аби спустити iх за нiч-другу.

Сьогоднi зранку вiдвiдувачiв у кафе було мало, лише за крайнiм столом бiля широкого каламутного вiкна сидiло трое чоловiкiв. Вони зсунули разом два столи та обсiли iх у невимушених позах – приблизно таких, якi пасують «поганим хлопцям» у голлiвудських стрiчках. Зазвичай зал наповнювався ближче до ночi, але хлопцi, певне, зiбралися задля серйозноi розмови. Проте, на вiдмiну вiд лихоi пам’ятi партiйних зборiв, усi серйознi плани тут починалися не з пишних промов, а з випивки й розлогих фiлософських мiркувань.

По-перше, цьому сприяла некваплива атмосфера полiського життя: тут нiхто нiкуди не поспiшав.

По-друге, кожну важливу справу належить обсудити з усiх бокiв, тим паче, що часу й грошей удосталь.

Хоча кожна розмова в кафе крутилася навколо бурштину й закiнчувалася знову-таки бурштином, але зазвичай розпочиналася вона вiддалiк.

Так i сьогоднi – балаканина в кутку бiля вiкна давно була в розпалi, але про головне нiхто навiть не заiкався. Молодих чоловiкiв уже оповила хмара цигаркового диму, наче в iндiанському вiгвамi, коли в ньому розпалюють ритуальне вогнище, аби вiдiгнати злих духiв. Дим нерухомо висiв у спертому повiтрi, спускаючись шарами до напiвпустих келихiв.

– …За насипом, бiля кар’еру, було колись селище. Ще й досi там садки посеред лiсу трапляються. Пам’ятаеш, Сань, попелище бiля рову?..

– Ну? – Найстарший iз компанii випустив угору кiльце диму.

– От тобi й ну! – нахилився вперед оповiдач.– Там колись, ще за Польщi, фаянсовий завод стояв. А глину для нього брали iз Синього Горба. Так от, дiд Мирон розповiдав, що народу погинуло в тому глиняному кар’ерi – страх. Страшне мiсце…

– Який ще Мирон? Той, що глухий, як тетеря? – гигикнув iнший слухач, що сидiв, осiдлавши стiлець, як верховий коня.– Та вiн же такий старий, що не пам’ятае, як його звати!

– Дарма ти так, Володько,– повернувся оповiдач до скептика.– То не простий дiд. Мати менi казали, що дiд яку хоч молитву знае. Може й вилiкувати, й порчу навести. Яйцем викачуе, зiлля рiзнi… Нi, не думай, що вiн простий.

– Ну то й що, що дiд не простий? Ти ближче до сюжету, а то вже пиво кiнчаеться, ще й Галина за розрахунком iде,– перебив оповiдача Санько.

До них, вимiрюючи порожнiй зал пiдборами iз залiзними набiйками, наближалася миловида струнка дiвчина в короткому фартушку.

– Принеси, Галю, ще пива, а менi квасу! У нас тут ще довга розмова,– вигукнув худорлявий Володько, наймолодший iз друзiв. На його загорiлому веснянкуватому обличчi ледь почали пробиватися вуса.

– Вже розбiглася! Джонiк, наш господар, забороняе наливати в борг. А ваш Сашко ще не заплатив за дзеркало, що позавчора розколошматив у туалетi. З Додiком вони, бач, зачепилися…

– Галю, присядь на хвилинку! – пiдсунув офiцiантцi вiльний стiлець Сашко. —Ти ж знаеш, я жлобом нiколи не був. Як тiльки намиемо, я тебе обсиплю. А зараз, золотце, принеси ще два кухлi! – Вiн легенько пригорнув офiцiантку за плечi. Та надула губки, але, зустрiвши його проникливий погляд, опустила нафарбованi вii.

– Добре, але запам’ятай: востанне пишу «на олiвець».– Вона повернулася i, похитуючи стегнами, поцокала до стiйки. Хлопцi провели поглядами гарненький задок.

– Ох, Сашко, зведуть тебе дiвки iз розуму. Бачив, як очицями стрельнула? Грiм, а не дiвка! – промовив Гриша.

– Цукерочка! – прицмокнув Володько.

– Та годi вам, я ж просто пива попросив,– вiдмахнувся Сашко, трохи шарiючись. Але хлопцi нiби й не помiтивши його нiяковостi, весело переморгнулися. Сашко ж звернувся до оповiдача:

– То давай, Грицю, вiшай далi свою локшину!

– А ти дарма смiешся,– надувся Гриша, але продовжив розповiдь: – Кажу ж, одного разу дiд сидiв за чаркою з моiм батьком, а я, малий, десь поруч, вуха розвiсив… І що б ви думали я почув? Розповiдав дiд Мирон, як колись пiшов за Синiй Горб, довго йшов – до самого болота. Чи по гриби, а мо, так чогось понесло. Забрiв бозна-куди, а ви ж знаете, якi там пливуни й трясовиння. Аж бачить – озеро серед лiсу, береги кам’янi, урвистi, а на березi пiсля грози яму вимило бiля соснового корiння. Чи там закинуте вовче лiгво, чи росомаха пiдкопала… Вiн не втримався й зазирнув туди, а там – щось свiтиться, нiби дiдько свiчку запалив. Уже й смеркало, та дiдькiв дiд не боявся, бо й сам, як я казав, дещо знав. Полiз туди Мирон i витяг здоровенний шмат бурштину – з кiнську голову завбiльшки. Обтер, придивився, а всерединi золота монета застигла й нiби сяе, та така… ну, завбiльшки як цей пляцок! – Гриша тицьнув виделкою на надкушений оладок на тарiлцi.

– Таки з пляцок, чи, мо, бiльша? – гигикнув Володько.

– Ну, може, як цей вареник. Так, Галю? – Гриша поклав руку на талiю офiцiантки, що саме принесла повнi кухлi й закуску.

– Знову байки плетеш? Руки прибери! Я на роботi,– сердито гаркнула у вiдповiдь

дiвчина та так блимнула очима, що хлопець аж вiдсахнувся. Друзi вибухнули смiхом. Проте дiвчина не пiшла, а всiлася на вiльний стiлець бiля Сашка. А Гриша вiв далi:

– Старий поклав на пеньок свою знахiдку i ну дубасити по самородку палицею, аби золото дiстати. Бо важко ж додому перти такий шмат.

– Ну й дурень! Та за такий кусень, та ще й iз вкрапленням золота, можна було й тодi купу грошей взяти,– знову втрутився Володько.

– Помовчав би вже! Он твiй старий колись похвалявся, що вiз бурштину в печi стопив. Чого ж ти, такий грамотний, не спинив його? – осiк оповiдач.– Так от, гатить вiн по тiй каменюцi, аж раптом чуе – земля стугонить, а з озера бризки летять. Пiдняв Мирон голову й жахнувся – прямо на нього пре вогняний кiнь…– Гриша притишив голос та обвiв поглядом принишклих слухачiв: – І кiнь той – без голови!

– Тьху, та ну тебе! Менi ще в нiч працювати! – сплеснула руками дiвчина й, перехрестившись, пiшла за прилавок.

– Ну, дiд, я так розумiю, напудив повнi кальсони? – засмiявся Володько.

– А ти не скалься! – зупинив приятеля Сашко. А тодi звернувся до оповiдача: – Скажи чесно, Гришо: десь прочитав або фiльм бачив?

– Ось тобi хрест, що власними вухами чув! – Гриша рвучко пiдвiвся й також перехрестився.– А дiд… та який йому сенс брехати, вiн же однiею ногою вже на тiй сторонi?

– Добре, сядь, не гарячкуй. Далi що?

– Що? Дiд Мирон казав: якби не натiльний хрестик, був би йому гаплик. Бо то Сам приходив,– Грицько знову стишив голос та озирнувся,– щоб голову свою забрати. Кажуть, за Синiм Горбом тьмуща тьма бурштинових самородкiв, але брати iх зась, не одного копача той безголовий кiнь згубив у болотi. Та й пливуни там, гази постiйно з дна виходять, навiть купатися в тому затопленому кар’ерi лячно. Отже, Мирон не розгубився, намацав хрестик, прочитав «Отче наш» та й жбурнув торбу iз самородком у твань. Тодi безголовий кiнь люто вдарив копитами, почувся жахливий рев – просто з тулуба, й чудовисько кинулось геть.

– Наплiв ти, Гришо, що з мене весь хмiль вийшов. Чув я про кусок бурштину в пiвтора кiлограми, так його по музеях показують. Кажуть, найбiльший у свiтi. А на такий, якщо вiн дiйсно iснуе, я б хоч одним оком поглянув,– почухав макiвку Санько.

– Я, власне, чому розповiв вам цю iсторiю? Аби ви здуру не вирiшили попертися за Синiй Горб,– додав Гриша.

– Так ми тодi ту бурштинову голову Хомi сплавимо, хай сам з безголовим конем розбираеться. Не вiрю я в цi казки! – посмiхнувся Володько i заспiвав: – Ах, мамо, люблю Гриця, Гриць на конику вертиться…

– Добре, хлопцi, поговорили… Допиваемо й по хатах, спати! Вважаю, Гриць нас умовив – збiр о другiй ночi. Вирушаемо мити за Синiй Горб.– Сашко рiшуче пiдвiвся з-за столу.

– А як же Додiк? – округлив очi Гриша.– А кiнь безголовий?..

– Гадаю, тут нiхто не проти! – посмiхнувся Сашко.– І щоб у кожного – натiльний хрестик. Володько, як скептик, може прихопити щось альтернативне.

– Ну, як знаеш. Помпа твоя, а ми лише в долi,– пiдвiвся слiдом Володько.

Вiн не став допивати кухля й одразу посунув до дверей. За ними поплентався Гриша.

Як тiльки хлопцi залишили кафе, до Гальки пiдiйшла подруга, яка мила на кухнi посуд.

– Що там хлопцi плели? Я бачила – у них аж вуха вiд диму посiрiли.

– Та Гриша лякав якимись страхiттями, аби не iхали мити за Синiй Горб.

– І що, переконав?

– Та де там, ти ж Сашка знаеш. Як щось надумае – не перепреш.

Тiльки-но Галька вирушила до чергових вiдвiдувачiв, подруга дiстала мобiльний, вiдшукала в «Контактах» «Додiк» i натиснула виклик.

Роздiл 4

Синiй Горб

За Синiм Горбом iз першоi ж ями поплив бурштин. Не так щоб самородки, але не дрiбний, жилавий. Сашко ледь встигав вигрiбати. Корзина до свiтанку заповнилася пiд верх. Хлопцi вдоволено поглядали на бригадира, а той тiльки шкiрив бiлi зуби, розпливаючись у посмiшцi. Мовляв, я ж казав! Врештi гофрований монстр висмоктав усе з розмитоi ями, й старателям довелося перебиратися на iнше мiсце. Просiвати дрiбноту вже не було бажання.

Хлопцi заглушили двигун, розкидали гiлляччя, й звiдти на свiт божий з’явився старенький «Днепр», тисячу разiв ремонтований, перефарбований у камуфляжний колiр, iз потолоченим бензобаком i полущеною фарбою на рамi. До мотоцикла була прилаштована коляска, на якiй крiпився двигун водяноi помпи. На всю цю чудернацьку конструкцiю спирався невеличкий скутер. Григорiй вiдкотив убiк й поставив на опiрну нiжку цей китайський гiбрид – покруч мотоцикла з велосипедом, за його визначенням, дiстав з-пiд його сидiння торбу. Хлопцi, навiть не вмившись, ухопили по бутеру. Лише бригадир пiшов до канави, аби сяк-так сполоснути руки.

– Сашко, не тягни, сам же казав: час – грошi! – Гриша вiдкупорив флягу й хильнув iз горла.– Уф-ф, спиртяка…

Худорлявий вiдмовився пити, лише смачно хрумтiв розрiзаною цибулиною, поклавши ii на бутерброд.

– Володько, кинь своi штундiвськi звички, ти ж не на зiбраннi, вiдпий ковток, хоч зiгрiешся! – насiдав на хлопця коренастий, пхаючи йому пiд нiс флягу.

– Вiдчепися вiд

юдини! Дай сюди! – Сашко пiдiйшов, струшуючи з рук холоднi краплi. Узяв флягу й добряче потягнув iз горла, аж сльози на очах виступили. Щоб приятелi не побачили його слабкостi, вiдвернувся й витерся рукавом, стримуючи кашель. Потiм глянув у корзину.– Диви – твiй бурштиновий кiнь гарнi мiсця стереже.

– Краще не накликай! – стишено мовив Григорiй, зосереджено жуючи шматок в’яленого м’яса.

Коли чоловiки закiнчували снiданок, сонце вже пiднялося над краем болота й рожевим диском торкалося вiрхiв’iв лiсу на сходi, розганяючи першим промiнням легкий серпанок, що висiв над водяною гладдю. Пiсля трiскотнi й шуму бурхливоi води, що виривалася з помпи, над болотом висiла тиша. І вiд того раптового безгомiння аж пищало у вухах, тиснуло на барабаннi перетинки, нiби весь той стовп атмосферного тиску, що сформувався десь у височинi, тепер спирався просто iм на тiм’я – наче вiко залiзноi скринi.

Сашко закурив, вiдiйшов до куща полегшитися, прислухався. Щось надто тихо, навiть птах не крякне.

Усе спорядження, разом iз шлангами, було вже зiбране й закрiплене на залiзних ребрах мотоколяски. Старателi посiдали на своiх «коней» i чекали лише Сашка, аби переiхати в iнше, ще «не розпечатане» мiсце. Бригадир докурив цигарку й викинув недопалок у каламутну воду. Той розлючено зашипiв, випустивши останню цiвку диму. Аж раптом це шипiння нiби почало дужчати, наростати, його пiдхопила луна – i вже у пiдлiску перетворилася на шум далекого двигуна.

– Хтось теж це чуе чи в мене глюки? – звернувся вiн до приятелiв.

Із захiдного боку болота, який прикривав рiдкий лiс, ледь чувся шум двигунiв.

– Облава! Тiкаемо! – скомандував Сашко й хутко побiг до мотоцикла.

– Може, заховаемося й перечекаемо? Тут на острiвцi, за кущами, нас iз дороги не видно! – озвався Володько.

– Нi, хлопцi, гляньте – це по нашi душi! Якийсь дятел настукав.

З рiдколiсся вигулькнула пара машин та, пiдскакуючи на купинах, погнала лiсовою дорогою просто на iхню схованку. Здалеку важко було розгледiти, що за автiвки. Сашко дiстав польовий бiнокль, приклав до очей: першим iшов розмальований у захиснi кольори вiйськовий «уазiк», позаду – броньований мiкроавтобус «Мерседес» темного кольору.

– Ого, до нас високi гостi!

– Сашко, ти ж казав, що ментiв не боiшся – у тебе все схоплено…– злякано промимрив Григорiй.

– Це не нашi. Я своiм справно плачу. Певне, iз областi. А може, киiвськi? Всiх не пiдiгрiеш, ми ж не сонце, навiть якщо ноги простягти бiля помпи. Хутчiш забираймося! Нам головне – першими до лiсу дiстатися…

Наче сполоханi зайцi, хлопцi кинулися до мотоциклiв, i за мить, розриваючи тишу пекельним ревом проiржавiлих глушникiв, розлетiлися врiзнобiч моховим болотом. Володько, прямуючи до найближчого пiдлiску, гнав скутер, пригнувшись майже до руля, петляючи мiж кущами, що немилосердно шморгали його по обличчю. Гриша iз Сашком, реп’яхами вчепившись у сталевий скелет «Днепра», летiли просто до жеврiючого на сходi сонця. Мотоцикл пiд ними шалено ревiв i пiдстрибував, як норовистий кiнь, що злякався вовчого духу й намагаеться позбавитися вершникiв. Сашко витискав зi староi залiзяки все можливе, впевнено оминаючи вiкна й трясовиння. Вiн вiв мотоцикл через болото вiдомою лише йому стежкою, довiряючи скорiше iнтуiцii, нiж очам.

Коли пiвшляху до рятiвного лiсу було подолано, Сашко озирнувся.

Переслiдувачi виявилися навдивовижу настирливими. Вони теж роздiлилися: чорний «Мерседес» переслiдував скутер, а ледве не на хвостi в них висiв плямистий «уазiк».

– Гришо, я зараз поверну бiля канави, а ти стрибай!

– Може, краще зупинимося, вiддамо бурштин? То, мо’, вiдпустять, як того разу?

– Нi, помпу заберуть! Я ж ii по гвинтику збирав! П’ять кускiв «зеленi» в неi вбухав! Такоi помпи в усьому Плесовi не знайдеш! – намагався перекричати гуркiт двигуна Сашко.– Хер я ii вiддам! – Вiн люто сплюнув пiд колесо.

Коли мотоцикл знову вискочив на тверде й вiдстань вiд переслiдувачiв вiдчутно зросла, Сашко звернув до зарослоi верболозом канави й стишив хiд.

– З Богом! – гукнув вiн через плече.

Григорiй вiдiрвався вiд мотоцикла й пiрнув у заростi. Так ховаються сполоханi перепiлки – тiльки-но був, а наступноi митi не стало. Тепер, навiть спiткнувшись об нього, найуважнiший дозорець не помiтить замаскованого втiкача. Заритий у прiле листя, заляпаний багном, вiн скорiше видасться колодою, нiж живою iстотою.

Сашко додав газу. Полегшений «Днепр» нiби злетiв над купинами. Інколи вiн усе ж торкався землi, й тодi з-пiд шин далеко назад летiли шматки мокроi глини вперемiш iз мохом i травою. Втiкач припав грудьми до бензобака, наче вправний вершник до холки скакуна, жадiбно вдихаючи бензиновi випари, нiби прагнучи стати ще одним двигуном i додати сили сталевому коневi. Вiн пильнував дорогу попереду, зрiдка кидаючи погляди на рятiвний лiс, але той щось дуже повiльно наближався. Нiби якийсь злий дух притримував Сашка за полу й не вiдпускав, аби не дозволити заховатися.

Його почало морозити вiд страху. Що вiдбуваеться? Адже вiн не раз утiкав вi

переслiдувачiв, проте такого нiколи не було! Може, стомився, чи це просто через нервову напругу? Ще й цi поганi передчуття… Пiсля Гришиних оповiдок нiяк не мiг заснути, тому й на промисел виiхав геть викручений.

Руки Сашка на кермi зовсiм отерпли – важка помпа в колясцi постiйно тягла кудись убiк, загрожуючи перевернути «Днепр» на вiражi. Але вiн тримався. Ще трохи… Ось уже вiн – лiс, рукою подати, там порятунок!..

Ледве передне колесо торкнулося перших кущiв пiдлiску, Сашко вiдчув якесь дзижчання у себе над головою, нiби над макiвкою пронiсся рiй шершнiв. Згодом навздогiн, пересилюючи рев двигуна, долинули трiскучi звуки. Невже здурiли – стрiляють?! Не повiрив собi; проте щойно мотоцикл на всьому ходу влетiв до соснового лiсу, на голову йому впали кiлька гiлок, зсiчених кулями. Тiльки тодi почулося звiддаля волання гучномовця, що розкочувалося луною. Не став прислухатися, бо був уже в лiсi, а тут вiн цар i бог, хай спробують наздогнати!

Не вагаючись, утiкач звернув iз лiсовоi дороги у прорiз мiж деревами, заклавши такий небезпечний вiраж, що аж коляска знялася дибки, i ще додав газу.

– Що, взяли, курви! – вигукнув на повнi груди. Мимоволi озирнувся. «Уазiк» увiгнався мiж сосни й вовтузився на узлiссi. Кiлька людей у чорнiй унiформi вискочили iз машини й розсипалися лiсом. Знову торохнуло, нiби дятел по сухостою. Сашко вiдчув: щось схоже на розлюченого шершня вжалило нижче колiна, нiби жарина залетiла пiд штанину й почала припiкати. Тримаючи руль однiею рукою, вiн спробував позбавитися жарини, але витягнув залиту червоним липку руку.

«Зачепило»,– майнуло в головi, однак страху не було. Той бридкий холод, що переслiдував його на болотi, зник. Тепер вiн у лiсi – лiс його i врятуе. Тi, що стрiляли, тепер гратися не будуть, тому Сашко, не збавляючи газу, вправно маневрував мiж деревами, оминаючи кущi й поваленi буревiем стовбури.

«Тiльки б дотягти до Старого Хутора, там своi – допоможуть».

Летiв лiсом, як випущена стрiла, залишаючи позаду скажене ревище двигуна. Навiть пропаленi глушники вже давно обiрвало сухим гiллям. Мотоцикл завивав, як поранений звiр, нiби його теж зачепило кулею. Проте лiс уже обступав стiною, i те ревiння згасало за тiснявою стовбурiв. Лiс огортав, ховав у своiх нетрях, ковтав усi звуки.

Сашко й далi трiскотiв бездорiжжям, поки не вискочив на закинуту лiсову дорогу, а тодi помчав ще швидше. Летiв, здавалося, цiлу вiчнiсть, зважаючи лише на миготiння дерев, що стояли обабiч, i нечисленнi баюри. Вже й мотоцикл почав чхати, шарпатися, а вiн усе не зупинявся.

Скiльки залишилося позаду – Сашко не знав. У головi шумiло через втрату кровi й пекучий бiль у нозi, накочувалися хвилi забуття, часом вiн починав клювати носом, голова хиталася, як примотаний до кiлка гарбуз, але Сашко ще примудрявся втримувати кермо. Аж ось нудота враз пiдкотила до горла, вiн похитнувся i впав грудьми на бензобак. Мотоцикл, що втратив керування, гойднуло, коляска стала сторчма, наскочивши на пеньок. Залiзний кiнь здибився, зробив сальто й, трощачи тонкi стовбури пiдросту, перекинувся, накривши втiкача важезною мотопомпою. Колесо на колясцi ще довго оберталося за iнерцiею, проте двигун захлинувся майже миттево.

Роздiл 5

Хатина лiсника

– Цiнь-цвiрiнь! – долiтали з вулицi ранковi звуки.

Зграйка горобцiв чубилася за право першим скупатися в калюжi. Соснова гiлка, погойдуючись, тихенько шкрябала по шибi, розчiсуючи зеленими голочками сонячних зайчикiв, що, пробиваючись крiзь вiття, лоскотали Сашковi заплющенi повiки. Вiд того лоскотання вiн остаточно прокинувся: незнайома кiмната, закiптюжена стеля, кутки, заснованi павутинням. Десь у плитi потрiскують дрова, булькоче вариво. Із прочинених дверей тягне ароматом юшки та якогось зiлля. Так колись пахло в хатi Сашковоi бабусi. Вiн часто, йдучи зi школи, заходив до старенькоi. Там i обiдав, а iнколи залишався на нiч. Батьки завше були зайнятi, а бабця радiла внуковi. Чомусь згадалися ii натрудженi руки, оповiдки, що кожного разу обростали новими подробицями, i бабусина любов, яка дивилася на нього з ii запалих очниць та грiла душу.

Сашковi защемiло в грудях, вiн сперся на лiкоть i спробував пiдвестися. Повернувся на лежанцi з матрацом, набитим сiном, та раптовий гострий бiль у нозi проштрикнув аж до самого мозку. Мимоволi застогнав i поточився на лежак.

– Ти його бачив? – Вiд скрипучого звуку цього голосу Сашко аж здригнувся.

– Кого? – машинально вiдповiв вiн i закрутив головою навсiбiч, намагаючись побачити власника голосу. За столом, навпроти вiкна, сидiв бородатий дiд i щось заповзято розтирав товкачиком у дерев’янiй ступцi.

– Вогняного коня,– вiдказав дiд, не вiдриваючись вiд справи. Обличчя його годi було роздивитися, заважав той самий сонячний промiнчик, що тiльки-но розбудив Сашка. Хлопець розгледiв лише клинчастого картуза iз пуп’янком на вершку. Саме такого носив Сашкiв батько, коли ще парубкував. Хлопець запам’ятав того картуза по вицвiлiй свiтлинi, що висiла на стiнi бiля материного лiжка.

– Якого коня?

нiчого не пам’ятаю. Краще скажiть, де я?

– Добре, що не пам’ятаеш, значить, скоро одужаеш! Слiди я там бачив, але, може, то просто кiнний мисливець заблукав, розвелося iх зараз.– Дiд пiдвiвся, пiдiйшов до плити й висипав умiст ступки до емальованоi залiзноi кварти, потiм залив то все окропом iз закiптюженого чайника.– На, випий. Але пий, поки не впрiеш!

Сашко взяв кварту, подув на гаряче пiйло – добре пахне.

– Пий гаряче, бо тiльки переведеш зiлля! – проскрипiв старий.

Сашко послухався й почав вiдсьорбувати. Скоро його чоло вкрив рясний пiт.

– Як я сюди потрапив? Здаеться, мене поранили?

– Дурень – вiн i е дурень. Голову свою пiдставив, а за що? За кiлька шматочкiв застиглоi смоли? – Старий покректав i знову рушив до плити. Тiльки тепер Сашко добре розгледiв його лице. Видовжене, зморшкувате, нiби кора на старiй соснi, заросле сивою бородою. Непропорцiйно великi, як для такого худорлявого обличчя, вуха стирчали з-пiд насунутоi майже на брови кепки. Складалося враження, що той картуз е продовженням дiдовоi голови i його не скидали вже кiлька днiв, а може, й тижнiв. Сашко навiть посмiхнувся про себе – чи не вродився дiд у тому картузi?

Старий тим часом вiдкрив дверцята плити, дiстав з-поза припiчка ящик iз буруватим вугiллям i вкинув кiлька шматкiв у вогонь. Та нi, то не вугiлля – Сашко добре знав цi камiнцi!

– Дiду, що ви робите? Ви ж бурштин палите, знаете, якi то грошi?! – аж закрутився на своему лежаку, вкритому грубою домотканою рядниною. Знову кольнуло в ногу. Застогнав, чи то вiд болю, чи вiд жалю за згорiлими грiшми.

– А нащо менi, старому, грошi? Менi вже про вiчне час думати,– посмiхнувся дiд.

Невеселою видалася та посмiшка Сашковi. Вiн не втерпiв i знову звернувся до дiда:

– Там же у вас однi самородки, ви ж щойно кiлька тисяч спалили. Краще вiддали б менi!

– Це вам, молодим, усе мало. Лiпше йшов би працювати, а не ганявся за кулями! Життя свое тiльки занапастиш. І рiдних, певне, ж маеш – жiнку, дiточок?

– Добре вам казати. Отож-бо й воно, що маю сiм’ю. А ii кормити треба. Ходив я, дiду, на роботу в кар’ер. Зранку до ночi за двi тисячi. Мiсяць платять, iнший думають… Я навiть помпу сконструював, сам змонтував. Навiщо здоровенний екскаватор тягати? Подивилися, попробували, забрали, добре, хоч подякували, i на тому крапка. Старий екскаватор i далi в кар’ерi солярку палить, а за моiми кресленнями пiвмiстечка собi мотопомпи поробили й ночами бурштин миють.

– Бачив я тi поля. Гiрше за свинi порили, пiсля вас навiть бур’ян кiлька рокiв не росте. Дiтям що залишите?

– Дiти зараз iсти хочуть.

– Бачиш, якщо й вiддам я тобi зараз усi тi камiнцi,– дiд показав рукою пiд припiчок,– ти ж i далi ритимеш? Он яку машинерiю на мотоциклi тягаеш!

– Ви бачили мою помпу? Де вона? Я ii ще вдосконалив, тепер вона дае двi з половиною тонни за хвилину, уявляете, яка мiць? У Плесовi нi в кого такоi немае. Швидкiсть руху води iз сопла така, що може людину з нiг збити й навiть хребет переламати, а двигун охолоджуеться водою з канави – просто й економно, нi тобi радiаторiв, нiчого…– Сашко так розiйшовся, що аж лице розпашiлося.– Це ж скiльки могли б зекономити не тiльки на промислових розробках, а й тi ж пожежники. Уявляете собi пожежну машину завбiльшки iз мотоцикл? Пiд’iжджае в будь-яке мiсце, пiдключаеться до найближчоi калюжi й гасить вогонь. При тому майже не витрачае пального… А ще може й земснаряд замiнити. Та…– Сашко махнув рукою.– Кому воно потрiбно? Державi до лампочки, а скоробагатькам аби вкрасти, щоб собi бурштин мити…

– Башковитий ти хлопець, та й у залiзяках тямиш. Твiй агрегат у моему хлiвi стоiть.– Дiд закректав, пiдвiвся й пiдiйшов до ящика пiд припiчком. Вiдiбрав кiлька найбiльших й принiс Сашковi. Кинув на лежак.

– Ось тобi. Але пообiцяй, що бiльше не лiзтимеш пiд кулi. Там у мене ще iз центнер таких е. А твiй апарат я сховаю до пори. Може, й згодиться комусь.

Сашко згрiб докупи скарб – кожен камiнець завбiльшки з добру картоплину. Узяв один, глянув на свiтло. Навiть не оброблений, вiн переливався всiма барвами, нiби в ньому застигли спресованi та вiдшлiфованi тисячолiттями сонячнi променi. Приклав до щоки – теплий. У деяких камiнцях навiть навiчно застигли комахи. Тi, що жили на цих болотах, повзали по цих лiсах мiльйони рокiв тому.

Сашковi навiть подих перехопило.

– Вища проба! – тiльки й сказав, а потiм обережно вiдсунув подарунок.– Я не вiзьму, бо не зможу дотримати обiцянку. Краще скажiть, де водяться такi самородки.

– Е, нi, хлопче! Цього вже точно не скажу, бо себе занапастиш. Там страшне прокляття накладене. Не треба тобi знати того мiсця. Я заприсягався, що нiкому не покажу.

– То знiмiть те прокляття! – пiдморгнув дiдовi Сашко.– Бачу ж, багато чого вмiете.

Дiд спохмурнiв, здаеться, навiть осунувся.

– Так, я можу й знаю багато, навiть дуже багато, як на простого смертного. Проте батькiвське прокляття… Воно мае надто велику силу, i я не в змозi щось змiнити чи виправити. У собi маю те носити…– Старий махнув рукою й рушив до

верей. Але на порозi зупинився.

– На тобi ось це – весь день у мене в кишенi грало.– Вiн витягнув iз кишенi Сашкiв мобiльний i кинув на лiжко поряд iз бурштиновими камiнцями.– І ще поспи, тобi силу треба вiдновляти. Кiстку куля не зачепила, але кровi втратив добряче.

Сашко вхопив телефон, потрусив ним, нiби макiвкою. Батарея майже здохла, але на один дзвiнок стане. Набрав дружину.

– Не турбуйся, мала, я живий, скоро буду вдома…

Катерина ридала, дорiкала, що так довго не озивався, щось поспiхом говорила, але Сашко вже нiчого не чув. На нього раптово налягла дрiмота, якась незборима втома склеiла повiки. Як сидiв, спершись на руку, так i впав на подушку, обличчям у розсипаний бурштин. І за мить провалився в солодкий, безтурботний, майже дитячий сон.

Частина 2

Роздiл 1

На президентськiй базi вiдпочинку

Майор СБУ Гайворон зiщулився на задньому сидiннi автiвки, пiднявши комiр i схрестивши руки на грудях. Його морозило навiть вiд вигляду ранкового лiсу. Гайворон не надто любив цi вiдрядження. Нескiнченнi болота, постiйна вологiсть, комарi, гедзi… Розвели тут, хай iм грець, «кровосiсiв»!

Згадавши вiдомого колись полiтика, майор криво посмiхнувся. Але взагалi-то Гайворону було не до смiху: здавалося, що цi клятi комахи тiльки на нього й полюють. Іншим хоч би що, а на нього цiлою хмарою накидаються – нi тобi порибалити, нi пополювати як слiд, i вдень, i вночi немае спокою. Пiсля кожного такого вiдрядження все його тiло вкривалося червоними пухирями. Не допомагали нi репеленти, нi найсучаснiшi лiки вiд алергii. Навiть вiд укусу звичайного комара на шкiрi майора спухала здоровенна булька, що швидко репалася й неймовiрно свербiла.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить