Давня казка
Леся Украiнка

Леся Украiнка

ДАВНЯ КАЗКА

«Може б, хто послухав казки?...»

Може б, хто послухав казки?
Ось послухайте, панове!
Тiльки вибачте ласкаво,
Що не все в нiй буде нове.

Та чого там, люди добрi,
За новинками впадати?
Може, часом не завадить
І давнiше пригадати.

Хто нам може розповiсти
Щось таке цiлком новее,
Щоб нiхто з нас не вiдмовив:
«Ет, вже ми чували сее!»

Тож, коли хто з вас цiкавий,
Сядь i слухай давню казку,
А менi коли не лаврiв,
То хоч бубликiв дай в'язку.

І

Десь, колись, в якiйсь краiнi,
Де захочете, там буде,
Бо у казцi, та ще в вiршах,
Все можливо, добрi люди;

Десь, колись, в якiйсь краiнi
Проживав поет нещасний,
Тiльки мав талан до вiршiв
Не позичений, а власний.

На обличчi у поета
Не цвiла урода гожа,
Хоч не був вiн теж поганий, —
От собi — людина Божа!

Той спiвець — та що робити —
Видно, правди не сховати,
Що не був спiвцем поет наш,
Бо зовсiм не вмiв спiвати.

Та була у нього пiсня
І дзвiнкою, i гучною,
Бо розходилась по свiтi
Стоголосою луною…

І не був поет самотнiм, —
До його малоi хати
Раз у раз ходила молодь
Пiснi-слова вислухати.

Тее слово всiм давало
То розвагу, то пораду;
Слухачi спiвцю за тее
Дiлом скрiзь давали раду…

Що могли, то те й давали,
Вiн зо всього був догодний,
Досить з нього, що не був вiн
Нi голодний, нi холодний.

Як навеснi шум зелений
Оживляв сумну дiброву,
То щодня поет приходив
До дiброви на розмову.

Так одного разу ранком
Наш поет лежав у гаю,
Чи вiн слухав шум дiброви,
Чи пiснi складав — не знаю!

Тiльки чуе — гомiн, гуки,
Десь мисливськi сурми грають,
Чутно разом, як собачi
Й людськi крики десь лунають.

Тупотять прудкii конi,
Гомiн ближче все лунае,
З-за кущiв юрба мисливська
На долину вибiгае.

Як на те ж, лежав поет наш
На самiсiнькiй стежинi.
«Гей! — кричить вiн. — Обережно,
Вiку збавите людинi!»

Ще, на щастя, не за звiром
Гналася юрба, — спинилась.
А то б, може, на поета
Не конечне подивилась.

Попереду iхав лицар,
Та лихий такий, крий боже!
«Бачте, — крикнув, — що за птиця!
Чи не встав би ти, небоже?»

«Не бiда, — поет вiдмовив, —
Як ти й сам з дороги звернеш,
Бо як рими повтiкають,
Ти менi iх не завернеш!»

«Се ще также полювання, —
Мовить лицар з гучним смiхом. —
Слухай, ти, втiкай лиш краще,
Бо пiзнаешся ти з лихом».

«Ей, я лиха не боюся
З ним ночую, з ним i днюю;
Ти втiкай, бо я, мосьпане,
На таких, як ти, полюю!

В мене рими-соколята
Як злетять до мене з неба,
То вони менi вполюють,
Вже кого менi там треба!»

«Та який ти з бiса мудрий! —
Мовить лицар. — Ще нi разу
Я таких, як ти, не бачив.
Я тепер не маю часу,

А то ми б ще подивились,
Хто кого скорiй вполюе.
Хлопцi, геть його з дороги!
Хай так дуже не мудруе!»

«От спасибi за послугу! —
Мовить наш поет. — Несiте.
Та вiзьмiть листки з пiснями,
Он в травi лежать, вiзьмiте».

«Вiн, напевне, божевiльний,
Крикнув лицар. — Ну, рушаймо!
Хай вiн знае нашу добрiсть —
Стороною обминаймо.

А ти тут зажди, небоже,
Хай-но iхатиму з гаю,
Я ще дам тобi гостинця,
А тепер часу не маю».

«Не на тебе ждать я буду, —
Так поет вiдповiдае, —
Хто ж кому подасть гостинця,
Ще того нiхто не знае».

Лицар вже на те нiчого
Не вiдмовив, геть подався;
Знову юрба загукала,
І луною гай озвався.

Розтеклись ловцi по гаю,
Полювали цiлу днину,
Та коли б вже вполювали
Хоч на смiх яку звiрину!

А як сонечко вже стало
На вечiрньому упрузi,
Стихли сурми, гомiн, крики,
Тихо стало скрiзь у лузi.

Гурт мисливський зголоднiлий
Весь пiдбився, утомився,
Дехто ще зоставсь у гаю,
Дехто вже й з дороги збився.

Геть одбившися вiд гурту,
Іде лицар в самотинi.
Зирк! — поет лежить, як перше,
На самiсiнькiй стежинi.

«Ах, гостинця ти чекаеш! —
Мовив лицар i лапнувся
По кишенях. — Ой небоже,
Вдома грошi я забувся».

Усмiхнувсь поет на тее:
«Не турбуйсь за мене, пане,
Маю я багатства стiльки,
Що його й на тебе стане!»

Спалахнув вiд гнiву лицар, —
Був вiн гордий та завзятий,
Але ж тiльки на упертiсть
Та на гордощi багатий.

«Годi жартiв! — крикнув згорда. —
Бо задам тобi я гарту!»
А поет йому: «Та й сам я
Не люблю з панами жарту…

Бачиш ти — оця дiброва,
Поле, небо, сине море,
То мое багатство-панство
І розкiшне, i просторе.

При всьому сьому багатствi
Я щасливий завжди й вiльний».
Тут покликнув лицар: «Боже!

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить