Лiсова пiсня
Леся Украiнка

Чудова драма-феерiя видатноi украiнськоi поетеси Лесi Украiнки «Лiсова пiсня» вiдома далеко за межами Украiни.

Подii драми розгортаються у чарiвних Полiських краях, де поряд з справжнiми людьми мешкають героi народноi мiфологii: русалки, потерчата, лiсовики…

Книга розповiдае про трагiчну долю Мавки, мiфiчноi мешканки незайманого лiсу, що закохалася у представника людського свiту. Мавка – це одна з найцiкавiших героiнь украiнськоi лiтератури, в образi якоi втiлено як красу i беззахиснiсть природи, так i духовну велич людини.

Леся Украiнка

Лiсова пiсня

СПИС ДIЯЧIВ «ЛIСОВОЇ ПIСНI»

Драма-феерiя в 3-х дiях

ПРОЛОГ

«Той, що греблi рве».

Русалка.

Потерчата (двое).

Водяник.

ДIЯ I

Дядько Лев.

Перелесник.

Лукаш.

Пропасниця (без мови).

Русалка.

Потерчата.

Лiсовик.

Куць.

Мавка.

ДIЯ II

Мати Лукашева.

Килина.

Лукаш.

Русалка.

Дядько Лев.

Мавка.

«Той, що в скалi сидить».

Русалка Польова.

Перелесник.

ДIЯ III

Мавка.

Хлопчик.

Лiсовик.

Лукаш.

Куць.

Дiти Килининi.

Злиднi. (без мови).

Мати Лукашева.

Доля.

Килина.

Перелесник.

ПРОЛОГ

Старезний, густий, предковiчний лiс на Волинi. Посеред лiсу простора галява з плакучою березою i з великим прастарим дубом. Галява скраю переходить в куп'я та очерети, а в одному мiсцi в яро-зелену драговину – то береги лiсового озера, що утворилося з лiсового струмка. Струмок той вибiгае з гущавини лiсу, впадае в озеро, потiм, по другiм боцi озера, знов витiкае i губиться в хащах. Саме озеро – тиховоде, вкрите ряскою та лататтям, але з чистим плесом посерединi. Мiстина вся дика, таемнича, але не понура, – повна нiжноi, задумливоi полiськоi краси. Провесна. По узлiссi i на галявi зеленiе перший ряст i цвiтуть пролiски та сон-трава. Дерева ще безлистi, але вкритi бростю, що от-от мае розкритись. На озерi туман то лежить пеленою, то хвилюе од вiтру, то розриваеться, одкриваючи блiдо-блакитну воду.

В лiсi щось загомонiло, струмок зашумував, забринiв, i вкупi з його водами з лiсу вибiг «Той, що греблi рве» – молодий, дуже бiлявий, синьоокий, з буйними i разом плавкими рухами; одежа на йому мiниться барвами, вiд каламутно-жовтоi до ясно-блакитноi, i поблискуе гострими злотистими iскрами. Кинувшися з потоку в озеро, вiн починае кружляти по плесi, хвилюючи його сонну воду; туман розбiгаеться, вода синiшае.

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

З гiр на долину бiжу, стрибаю, рину!

Мiсточки збиваю, всi гребельки зриваю, всi гатки, всi запруди, що загатили люди, – бо весняна вода, як воля молода!

(Хвилюе воду ще бiльше, поринае i виринае, мов шукаючи щось у водi).

П о т е р ч а т а

(двое маленьких, блiденьких дiток у бiленьких сорочечках виринають з-помiж латаття)

П е р ш е

Чого ти тута блудиш?

Д р у г е

Чого зо сну нас будиш?

П е р ш е

Нас матуся положила i м'якенько постелила, бо на рiння, на камiння настелила баговиння, i лататтям повкривала, i тихенько заспiвала:

«Люлi-люлi-люлята, заснiть, моi малята!»

Д р у г е

Чого ж ти тут шугаеш?

П е р ш е

Кого ти тут шукаеш?

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

Тую Русалку, що покохав я змалку, бо водянiй царiвнi нема на свiтi рiвнi!

Збiгав я гори, долини, яри, iзвори, – милiшоi коханки нема вiд озерянки.

Зiб'ю всю вашу воду, таки знайду ту вроду!

(Бурно мутить воду).

П о т е р ч а т а

Ой леле! не нуртуй!

Хатинки не руйнуй!

Печера в нас маленька, що збудувала ненька.

Убога наша хатка, бо в нас немае татка…

(Чiпляються йому за руки, благаючи).

Ми спустимось на дно, де темно, холодно, на днi лежить рибалка над ним сидить Русалка…

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

Нехай його покине!

Нехай до мене зрине!

Потерчата поринають в озеро.

Виплинь же, мила!

Русалка випливае i знадливо всмiхаеться, радiсно складаючи долонi. На нiй два вiнки – один бiльший, зелений, другий маленький, як коронка, перловий, з-пiд нього спадае серпанок.

Р у с а л к а

Се ти, мiй чарiвниченьку?!

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

(грiзно)

Що ти робила?

Р у с а л к а

(кидаеться немов до нього, але пропливае далi, минаючи його)

Я марила всю нiченьку про тебе, мiй паниченьку!

Ронила сльози дрiбнii, збирала в кiнви срiбнii, без любоi розмовоньки сповнила вщерть коновоньки…

(Сплескуе руками, розкривае обiйми, знов кидаеться до нього i знов минае).

Ось кинь на дно червiнця, поллються через вiнця!

(Дзвiнко смiеться).

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

(з'iдливо)

То се й у вас в болотi кохаються у злотi?

Русалка наближаеться до нього, вiн круто вiдвертаеться вiд неi, виром закрутивши воду.

Найкраще для Русалки сидiти край рибалки, глядiти неборака вiд сома та вiд рака, щоб не вiдгризли чуба.

Ото розмова люба!

Р у с а л к а

(пiдпливае близенько, хапае за руки, заглядае в вiчi)

Вже й розгнiвився?

(Лукаво).

А я щось знаю, любчику, хороший

душогубчику!

(Тихо смiеться, вiн бентежиться).

Де ти барився?

Ти водяну царiвну змiняв на мельникiвну!

Зимовi – довгi ночi, а в дiвки гарнi очi, – недарма паничi

iй носять дукачi!

(Свариться пальцем на нього i дрiбно смiеться).

Добре я бачу твою ледачу вдачу, та я тобi пробачу, бо я ж тебе люблю!

(З жартiвливим пафосом).

На цiлу довгу мить тобi я буду вiрна, хвилину буду я ласкава i покiрна, а зраду потоплю!

Вода ж не держить слiду вiд рана до обiду, так як твоя люба або моя журба!

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

(поривчасто простягае iй обидвi руки)

Ну, мир миром!

Поплинем понад виром!

Р у с а л к а

(береться з ним за руки i прудко кружляе)

На виру-вирочку, на жовтому пiсочку, в перловому вiночку зав'юся у таночку!

Ух! Ух!

Ухкають, бризкають, плещуть. Вода б'еться в береги, аж осока шумить, i пташки зграями зриваються з очеретiв.

В о д я н и к

(Виринае посеред озера. Вiн древнiй сивий дiд, довге волосся i довга бiла борода всумiш з баговинням звисають аж по пояс. Шати на ньому – барви мулу, на головi корона iз скойок. Голос глухий, але дужий).

Хто тут бентежить нашi тихi води?

Русалка з своею парою спиняються i кидаються врозтiч.

Стидайся, дочко! Водянiй царiвнi танки заводити з чужинцем?! Сором!

Р у с а л к а

Вiн, батьку, не чужий. Ти не пiзнав?

Се ж «Той, що греблi рве»!

В о д я н и к

Та знаю, знаю!

Нерiдний вiн, хоч водяного роду.

Зрадлива i лукава в нього вдача.

Навеснi вiн нуртуе, грае, рве, зривае з озера вiнок розкiшний, що цiлий рiк викохують русалки, лякае птицю мудру, сторожку, вербi-вдовицi корiнь пiдривае i бiдним сиротятам-потерчатам каганчики водою заливае, псуе моi рiвненькi береги i старощам моiм спокiй руйнуе.

А влiтку де вiн? Де тодi гасае, коли жадiбне сонце воду п'е iз келиха мого, мов гриф неситий, коли вiд спраги никне очерет, зоставшися на березi сухому, коли, вмираючи, лiлеi клонять до теплоi води голiвки в'ялi?

Де вiн тодi?

Пiд час сеi мови «Той, що греблi рве» нишком кивае Русалцi, ваблячи ii втекти з ним по лiсовому струмку.

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

(з укритою насмiшкою)

Тодi я в морi, дiду.

Мене на помiч кличе Океан, щоб не спило i в нього чашу сонце.

Як цар морський покличе – треба слухать.

На те е служба, – сам здоровий знаеш.

В о д я н и к

Еге ж, тодi ти в морi… А менi, якби не помагав мiй друг одвiчний, мiй щирий приятель осiннiй дощик, прийшлось би згинуть з парою!

«Той, що греблi рве» незамiтно ховаеться в воду.

Р у с а л к а

Татусю! не може пара згинути, бо з пари знов зробиться вода.

В о д я н и к

Яка ти мудра!

Iди на дно! Доволi тут базiкать!

Р у с а л к а

Та зараз, тату! Вже ж його немае.

Я розчешу поплутаний сiкняг.

(Виймае з-за пояса гребiнку з мушлi, чеше прибережне зiлля),

В о д я н и к

Ну, розчеши, я сам люблю порядок.

Чеши, чеши, я тута пiдожду, поки скiнчиш роботу. Та поправ латаття, щоб рiвненько розстелялось, та килим з ряски позшивай гарненько, що той порвав пройдисвiт.

Р у с а л к а

Добре, тату.

Водяник вигiдно вкладаеться в очеретi, очима слiдкуючи роботу Русалчину; очi йому поволi заплющуються.

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

(вирнувши, стиха до Русалки)

Сховайся за вербою!

(Русалка ховаеться, оглядаючись на Водяника).

Поплинемо з тобою ген на розтоки, пiд бистрii лотоки, зiрвемо греблю рiвну, утопим мельникiвну!

(Хапае Русалку за руку i швидко мчить з нею через озеро. Недалеко вiд другого берега Русалка спиняеться i скрикуе).

Р у с а л к а

Ой, зачепилася за дуб торiшнiй!

Водяник прокидаеться, кидаеться навперейми i перехоплюе Русалку.

В о д я н и к

То се ти так?!. Ти, клятий баламуте, ще знатимеш, як зводити русалок!

Поскаржуся я матерi твоiй,

Метелицi Гiрськiй, то начувайся!

«Т о й, щ о г р е б л i р в е»

(з реготом)

Поки що буде, я ще нагуляюсь!

Прощай, Русалонько, сповняй коновки!

(Кидаеться в лiсовий струмок i зникае).

В о д я н и к

(до Русалки)

Iди на дно! Не смiй менi зринати три ночi мiсячнi поверх води!

Р у с а л к а

(пручаючись)

З якого часу тут русалки стали невiльницями в озерi? Я – вiльна!

Я вiльна, як вода!

В о д я н и к

В моiй обладi вода повинна знати береги.

Iди на дно!

Р у с а л к а

Не хочу!

В о д я н и к

А, не хочеш?

Вiддай сюди вiнець перловий!

Р у с а л к а

Нi! то дарував менi морський царенко.

В о д я н и к

Тобi вiнця не прийдеться носити, бо за непослух забере тебе

«Той, що в скалi сидить».

Р у с а л к а

(з жахом)

Нi, любий тату, я буду слухатись!

В о д я н и к

То йди на дно.

Р у с а л к а

(поволi опускаючися в воду)

Я йду, я йду… А бавитися можна з рибалкою?

В о д я н и к

Та вже ж, про мене, бався.

Русалка спустилася в воду по плечi i, жалiбно всмiхаючись, дивиться вгору на батька.

Чудна ти, дочко! Я ж про тебе дбаю.

Таж вiн тебе занапастив би тiльки, потяг би по колючому ложиську струмочка лiсового, бiле

тiло понiвечив та й кинув би самотню десь на безвiддi.

Р у с а л к а

Але ж вiн вродливий!

В о д я н и к

Ти знов своеi?!

Р у с а л к а

Нi, нi, нi! Я йду!

(Поринае).

В о д я н и к

(поглядаючи вгору)

Уже весняне сонце припiкае…

Ху, душно як! Прохолодитись треба.

(Поринае й собi).

ДIЯ I

Та сама мiстина, тiльки весна далi поступила; узлiсся наче повите нiжним зеленим серпанком, де-не-де вже й верховiття дерев поволочене зеленою барвою. Озеро стоiть повне, в зелених берегах, як у рутвянiм вiнку.

З лiсу на прогалину виходять дядько Лев i небiж його Лукаш. Лев уже старий чоловiк, поважний i дуже добрий з виду; по-полiському довге волосся бiлими хвилями спускаеться на плечi з-пiд сивоi повстяноi шапки-рогатки; убраний Лев у полотняну одежу i в ясно-сиву, майже бiлу свиту; на ногах постоли, в руках кловня (малий ятiрець), коло пояса на ремiнцi ножик, через плече виплетений з лика кошiль (торба) на широкому ременi.

Лукаш – дуже молодий хлопець, гарний, чорнобривий, стрункий, в очах ще е щось дитяче; убраний так само в полотняну одежу, тiльки з тоншого полотна; сорочка випущена, мережана бiллю, з виложистим комiром, пiдперезана червоним поясом, коло комiра i на чохлах червонi застiжки; свити вiн не мае; на головi бриль; на поясi ножик i кiвшик з лика на мотузку.

Дiйшовши до берега озера, Лукаш зупинився.

Л е в

Чого ж ти зупинився? Тут не можна зайти по рибу. Мулко вельми, грузько.

Л у к а ш

Та я хотiв собi сопiлку втяти, – хороший тута вельми очерет.

Л е в

Та вже тих сопiлок до лиха маеш!

Л у к а ш

Ну, скiльки ж iх? – калинова, вербова та липова, – ото й усi. А треба ще й очеретяну собi зробити, – та лепсько грае!

Л е в

Та вже бався, бався, на те бог свято дав. А взавтра прийдем, то будем хижку ставити. Вже час до лiсу бидло виганяти. Бачиш, вже онде е трава помежи рястом.

Л ук а ш

Та як же будемо сидiти тута?

Таж люди кажуть – тут непевне мiсце…

Л е в

То як для кого. Я, небоже, знаю, як з чим i коло чого обiйтися: де хрест покласти, де осику вбити, де просто тричi плюнути, та й годi.

Посiем коло хижки мак-вiдюк, терлич посадимо коло порога, – та й не приступиться нiяка сила…

Ну, я пiду, а ти собi як хочеш.

Розходяться. Лукаш iде до озера i зникае в очеретi. Лев iде понад берегом, i його не стае видко за вербами.

Р у с а л к а

(випливае на берег i кричить)

Дiдусю! Лiсовий! бiда! рятуйте!

Л i с о в и к

(малий, бородатий дiдок, меткий рухами, поважний обличчям; у брунатному вбраннi барви кори, у волохатiй шапцi з куницi)

Чого тобi? Чого кричиш?

Р у с а л к а

Там хлопець на дудки рiже очерет!

Л i с о в и к

Овва!

Коби всii бiди! Яка скупа.

Ось тута мають хижку будувати, – я й то не бороню, аби не брали сирого дерева.

Р у с а л к а

Ой леле! хижу?

То се тут люди будуть? Ой тi люди з-пiд стрiх солом'яних! Я iх не зношу! я не терплю солом'яного духу!

Я iх топлю, щоб вимити водою той дух ненавидний. Залоскочу тих натрутнiв, як прийдуть!

Л i с о в и к

Стiй! не квапся.

То ж дядько Лев сидiтиме в тiй хижi, а вiн нам приятель. То вiн на жарт осикою та терличем лякае.

Люблю старого. Таж якби не вiн, давно б уже не стало сього дуба, що стiльки бачив наших рад, i танцiв, i лiсових великих таемниць.

Вже нiмцi мiряли його, навколо втрьох постававши, обсягли руками – i ледве що стiкло. Давали грошi – таляри битi, людям дуже милi, та дядько Лев заклявся на життя, що дуба вiн повiк не дасть рубати.

Тодi ж i я на бороду заклявся, що дядько Лев i вся його рiдня повiк безпечнi будуть в сьому лiсi.

Р у с а л к а

Овва! А батько мiй iх всiх потопить!

Л i с о в и к

Нехай не важиться! Бо завалю все озеро гнилим торiшнiм листом!

Р у с а л к а

Ой лишечко, як страшно! Ха-ха-ха!

(Зникае в озерi).

Лiсовик, щось воркочучи, закурюе люльку, сiвши на заваленому деревi. З очеретiв чутно голос сопiлки [мелодii N 1, 2, 3, 4], нiжний, кучерявий, i як вiн розвиваеться, так розвиваеться все в лiсi. Спочатку на вербi та вiльхах замайорiли сережки, потiм береза листом залепетала. На озерi розкрились лiлеi бiлi i зазолотiли квiтки на лататтi. Дика рожа появляе нiжнi пуп'янки.

З-за стовбура староi розщепленоi верби, пiвусохлоi, виходить Мавка, в ясно-зеленiй одежi, з розпущеними чорними з зеленим полиском косами, розправляе руки i проводить долонею по очах.

М а в к а

Ох, як я довго спала!

Л i с о в и к

Довго, дочко!

Вже й сон-трава перецвiтати стала.

От-от зозулька маслечко сколотить, в червонi черевички убереться i людям одмiрятиме лiта.

Вже з вирiю поприлiтали гостi.

Он жовтими пушинками вже плавлють на чистiм плесi каченятка дикi.

М а в к а

А хто мене збудив?

Л i с о в и к

Либонь, весна.

М а в к а

Весна ще так нiколи не спiвала, як отепер. Чи то менi так снилось?

Лукаш знов грае [мелодiя N 5].

Нi… стiй… Ба! чуеш?.. То весна спiвае?

Лукаш грае мелодiю N 5, тiльки ближче.

Л i с о в и к

Та нi, то

хлопець на сопiлцi грае.

М а в к а

Який? Невже се «Той, що греблi рве»?

От я не сподiвалася вiд нього!

Л i с о в и к

Нi, людський хлопець, дядька Лева небiж,

Лукаш на ймення.

М а в к а

Я його не знаю.

Л i с о в и к

Бо вiн уперше тута. Вiн здалека, не з сих лiсiв, а з тих борiв соснових, де наша баба любить зимувати; осиротiв вiн з матiр'ю-вдовою, то дядько Лев прийняв обох до себе…

М а в к а

Хотiла б я побачити його.

Л i с о в и к

Та нащо вiн тобi?

М а в к а

Вiн, певне, гарний!

Л i с о в и к

Не задивляйся ти на хлопцiв людських.

Се лiсовим дiвчатам небезпечно…

М а в к а

Який-бо ти, дiдусю, став суворий!

Се ти мене отак держати будеш, як Водяник Русалку?

Л i с о в и к

Нi, дитинко, я не держу тебе. То Водяник в драговинi цупкiй привик одвiку усе живе засмоктувати. Я звик волю шанувати. Грайся з вiтром, жартуй iз Перелесником, як хочеш, всю силу лiсову i водяну, гiрську й повiтряну приваб до себе, але минай людськi стежки, дитино, бо там не ходить воля, – там жура тягар свiй носить. Обминай iх, доню: раз тiльки ступиш – i пропала воля!

М а в к а

(смiеться)

Ну, як-таки щоб воля – та пропала?

Се так колись i вiтер пропаде!

Лiсовик хоче щось вiдмовити, але виходить Лукаш iз сопiлкою.

Лiсовик i Мавка ховаються.

Лукаш хоче надрiзати ножем березу, щоб сточити сiк, Мавка кидаеться i хапае його за руку.

М а в к а

Не руш! не руш! не рiж! не убивай!

Л у к а ш

Та що ти, дiвчино? Чи я розбiйник?

Я тiльки хтiв собi вточити соку з берези.

М а в к а

Не точи! Се кров ii.

Не пий же кровi з сестроньки моеi!

Л у к а ш

Березу ти сестрою називаеш?

Хто ж ти така?

М а в к а

Я – Мавка лiсова.

Л у к а ш

(не так здивовано, як уважно придивляеться до неi)

А, от ти хто! Я вiд старих людей про мавок чув не раз, але ще зроду не бачив сам.

М а в к а

А бачити хотiв?

Л у к а ш

Чому ж би нi?.. Що ж, ти зовсiм така, як дiвчина… ба нi, хутчiй як панна, бо й руки бiлi, i сама тоненька, i якось так убрана не по-наськи…

А чом же в тебе очi не зеленi?

(Придивляеться).

Та нi, тепер зеленi… а були, як небо, синi… О! тепер вже сивi, як тая хмара… нi, здаеться, чорнi чи, може, карi… ти таки дивна!

М а в к а

(усмiхаючись)

Чи гарна ж я тобi?

Л у к а ш

(соромлячись)

Хiба я знаю?

М а в к а

(смiючись)

А хто ж те знае?

Л у к а ш

(зовсiм засоромлений)

Ет, таке питаеш!..

М а в к а

(щиро дивуючись)

Чому ж сього не можна запитати?

Он бачиш, там питае дика рожа:

«Чи я хороша?»

А ясень iй кивае в верховiттi:

«Найкраща в свiтi!»

Л у к а ш

А я й не знав, що в них така розмова.

Я думав – дерево нiме, та й годi.

М а в к а

Нiмого в лiсi в нас нема нiчого.

Л у к а ш

Чи то ти все отак сидиш у лiсi?

М а в к а

Я зроду не виходила ще з нього.

Л у к а ш

А ти давно живеш на свiтi?

М а в к а

Справдi, нiколи я не думала про те…

(Задумуеться).

Менi здаеться, що жила я завжди…

Л у к а ш

I все така була, як от тепер?

М а в к а

Здаеться, все така…

Л у к а ш

А хто ж твiй рiд? чи ти його зовсiм не маеш?

М а в к а

Маю.

Є Лiсовик, я зву його «дiдусю», а вiн мене – «дитинко» або «доню».

Л у к а ш

То хто ж вiн – дiд чи батько?

М а в к а

Я не знаю.

Хiба не все одно?

Л у к а ш

(смiеться)

Ну та й чуднi ви отут у лiсi! Хто ж тобi тут мати, чи баба, чи вже як у вас зовуть?

М а в к а

Менi здаеться часом, що верба, ота стара, сухенька, то – матуся.

Вона мене на зиму прийняла i порохном м'якеньким устелила для мене ложе.

Л у к а ш

Там ти й зимувала?

А що ж ти там робила цiлу зиму?

М а в к а

Нiчого. Спала. Хто ж зимою робить?

Спить озеро, спить лiс i очерет.

Верба рипiла все: «Засни, засни…»

I снилися менi все бiлi сни: на срiблi сяли яснi самоцвiти, стелилися незнанi трави, квiти, блискучi, бiлi… Тихi, нiжнi зорi спадали з неба – бiлi, непрозорi – i клалися в намети… Бiло, чисто попiд наметами. Ясне намисто з кришталю грае i ряхтить усюди…

Я спала. Дихали так вiльно груди.

По бiлих снах рожевii гадки легенькi гаптували мережки, i мрii ткались золото-блакитнi, спокiйнi, тихi, не такi, як лiтнi…

Л у к а ш

(заслухавшись)

Як ти говориш…

М а в к а

Чи тобi так добре?

Лукаш потакуе головою.

Твоя сопiлка мае кращу мову.

Заграй менi, а я поколишуся.

Мавка сплiтае довге вiття на березi, сiдае в нього i гойдаеться тихо, мов у колисцi. Лукаш грае соло мелодii N 6, 7 i 8, прихилившись до дуба, i не зводить очей з Мавки. Лукаш грае веснянки. Мавка, слухаючи, мимоволi озиваеться тихесенько на голос мелодii.N 8, i Лукаш iй приграе вдруге мелодiю N 8. Спiв i гра в унiсон.

М а в к а

Як солодко грае, як глибоко крае, розтинае бiлi груди, серденько виймае!

На голос веснянки вiдкликаеться зозуля, потiм соловейко, розцвiтае ярiше дика рожа, бiлiе цвiт калини, глiд соромливо рожевiе, навiть чорна безлиста тернина поя

ляе нiжнi квiти.

Мавка, зачарована, тихо колишеться, усмiхаеться, а в очах якась туга, аж до слiз; Лукаш, завваживши те, перестае грати.

Л у к а ш

Ти плачеш, дiвчино?

М а в к а

Хiба я плачу?

(Проводить рукою по очах).

А справдi… Нi-бо! то роса вечiрня.

Заходить сонце… Бач, уже встае на озерi туман…

Л у к а ш

Та нi, ще рано!

М а в к а

Ти б не хотiв, щоб день уже скiнчився?

Лукаш хитае головою, що не хотiв би.

Чому?

Л у к а ш

Бо дядько до села покличуть.

М а в к а

А ти зо мною хочеш бути?

Лукаш кивае, потакуючи.

Бачиш,

I ти, немов той ясень, розмовляеш.

Л у к а ш

(смiючись)

Та треба по-тутешньому навчитись, бо маю ж тута лiтувати.

М а в к а

(радо)

Справдi?

Л у к а ш

Ми взавтра й будуватися почнемо.

М а в к а

Курiнь поставите?

Л у к а ш

Нi, може, хижку, а може, й цiлу хату.

М а в к а

Ви – як птахи: клопочетесь, будуете кубельця, щоб потiм кинути.

Л у к а ш

Нi, ми будуем навiки.

М а в к а

Як навiки? Ти ж казав, що тiльки лiтувати будеш тута.

Л у к а ш

(нiяково)

Та я не знаю… Дядько Лев казали, що тут менi дадуть грунтець i хату, бо восени хотять мене женити…

М а в к а

(з тривогою)

З ким?

Л у к а ш

Я не знаю. Дядько не казали, а може, ще й не напитали дiвки.

М а в к а

Хiба ти сам собi не знайдеш пари?

Л у к а ш

(поглядаючи на неi)

Я, може б, i знайшов, та…

М а в к а

Що?

Л у к а ш

Нiчого…

(Погравае у сопiлку стиха щось дуже жалiбненьке [мелодiя N 9], потiм спускае руку з сопiлкою i замислюеться).

М а в к а

(помовчавши)

Чи у людей паруються надовго?

Л у к а ш

Та вже ж навiк!

М а в к а

Се так, як голуби…

Я часом заздрила на iх: так нiжно вони кохаються… А я не знаю нiчого нiжного, окрiм берези, за те ж ii й сестрицею взиваю; але вона занадто вже смутна, така блiда, похила та журлива, – я часто плачу, дивлячись на неi.

От вiльхи не люблю – вона шорстка.

Осика все мене чогось лякае; вона й сама боiться – все тремтить.

Дуби поважнi надто. Дика рожа задирлива, так само й глiд, i терен.

А ясень, клен i явiр – гордовитi.

Калина так хизуеться красою, що байдуже iй до всього на свiтi.

Така, здаеться, й я була торiк, але тепер менi чомусь те прикро…

Як добре зважити, то я у лiсi зовсiм самотня…

(Журливо задумуеться).

Л у к а ш

А твоя верба?

Таж ти ii матусею назвала.

М а в к а

Верба?.. Та що ж… в iй добре зимувати, а лiтом… бач, вона така суха, i все рипить, все згадуе про зиму…

Нi, я таки зовсiм, зовсiм самотня…

Л у к а ш

У лiсi ж не самii дерева, – таж тут багато рiзноi е сили.

(Трохи ущипливо).

Вже не прибiднюйся, бо й ми чували про вашi танцi, жарти та зальоти!

М а в к а

То все таке, як той раптовий вихор, – от налетить, закрутить та й покине.

В нас так нема, як у людей, – навiки!

Л у к а ш

(приступаючи ближче)

А ти б хотiла?..

Раптом чутно голосне гукання дядька Лева.

Г о л о с

Гов, Лукашу, гов! го-го-го-го! А де ти?

Л у к а ш

(вiдзиваеться)

Ось я йду!

Г о л о с

А йди хутчiй!

Л у к а ш

Оце ще нетерплячка!

(Вiдгукуеться).

Та йду вже, йду!

(Подаеться йти).

М а в к а

А вернешся?

Л у к а ш

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить