На крилах пiсень
Леся Украiнка

Леся Украiнка

НА КРИЛАХ ПІСЕНЬ

Сiм струн

Посвята дядьковi Михайловi

Do (Гiмн. Grave)

До тебе, Украiно, наша бездольная мати,
Струна моя перша озветься.
І буде струна урочисто i тихо лунати,
І пiсня вiд серця поллеться.

По свiтi широкому буде та пiсня лiтати,
А з нею надiя кохана
Скрiзь буде лiтати, по свiтi мiж людьми питати,
Де схована доля незнана?

І, може, зустрiнеться пiсня моя самотная
У свiтi з пташками-пiснями,
То швидко полине тодi тая гучная зграя
Далеко шляхами-тернами.

Полине за синее море, полине за гори,
Лiтатиме в чистому полю,
Здiйметься високо-високо в небеснi простори
І, може, спiтка тую долю.

І, може, тодi завiтае та доля жадана
До нашоi рiдноi хати,
До тебе, моя ти Украiно мила, кохана,
Моя безталанная мати!

Re (Пiсня. Brioso)

Реве-гуде негодонька,
Негодоньки не боюся,
Хоч на мене пригодонька,
Та я нею не журюся.

Гей ви, грiзнi, чорнi хмари!
Я на вас збираю чари,
Чарiвну добуду зброю
І пiснi своi узброю.

Дощi вашi дрiбненькii
Обернуться в перли дрiбнi,
Поломляться ясненькii
Блискавицi вашi срiбнi.

Я ж пущу свою пригоду
Геть на тую бистру воду,
Я розвiю свою тугу
Вiльним спiвом в темнiм лугу.

Реве-гуде негодонька,
Негодоньки не боюся,
Хоч на мене пригодонька,
Та я нею не журюся.

Мi (Колискова. Arpeggio)

Мiсяць яснесенький
Промiнь тихесенький
Кинув до нас.
Спи ж ти, малесенький,
Пiзнiй бо час.

Любо ти спатимеш,
Поки не знатимеш,
Що то печаль;
Хутко прийматимеш
Лихо та жаль.

Тяжка годинонько!
Гiрка хвилинонько!
Лихо не спить…
Леле, дитинонько!
Жить — сльози лить.

Сором хилитися,
Долi коритися!
Час твiй прийде
З долею битися, —
Сон пропаде…

Мiсяць яснесенький
Промiнь тихесенький
Кинув до нас…
Спи ж ти, малесенький,
Поки е час!

Fa (Сонет)

Фантазiе! ти сило чарiвна,
Що збудувала свiт в порожньому просторi,
Вложила почуття в байдужий промiнь зорi,
Що будиш мертвих з вiчного iх сна,

Життя даеш холоднiй хвилi в морi!
Де ти, фантазiе, там радощi й весна.
Тебе вiтаючи, фантазiе ясна,
Пiдводимо чоло, похиленее в горi.

Фантазiе, богине легкокрила,
Ти свiт злотистих мрiй для нас одкрила
І землю з ним веселкою з’еднала.

Ти свiтове з’еднала з таемним,
Якби тебе людська душа не знала,
Було б життя, як темна нiч, сумним.

Sol (Rondeau)

Соловейковий спiв навеснi
Ллеться в гаю, в зеленiм розмаю,
Та пiсень тих я чуть не здолаю,
І веснянi квiтки запашнi
Не для мене розквiтли у гаю, —
Я не бачу весняного раю;
Тii спiви та квiти яснi,
Наче казку дивну, пригадаю —
У снi!..
Вiльнi спiви, гучнi, голоснi
В рiднiм краю я чути бажаю, —
Чую скрiзь голосiння сумнi!
Ох, невже в тобi, рiдний мiй краю,
Тiльки й чуються вiльнi пiснi —
У снi?

La (Nocturno)

Лагiднi веснянii ночi зористi!
Куди ви од вас полинули?
Пiснi соловейковi дзвiнко-срiблистi!
Невже ви замовкли, минули?

О нi, ще не час! ще бо ми не дiзнали
Всiх див чарiвливоi ночi,
Та ще бо лунають, як перше лунали,
Веснянки чудовi дiвочi.

Ще маревом легким над нами витае
Блакитна весняная мрiя,
А в серцi розкiшно цвiте-процвiтае
Злотистая квiтка — надiя.

На крилах фантазii думки лiтають
В краiну таемноi ночi,
Там промiнням грають, там любо так сяють
Лагiднi веснянii очi.

Там яснii зорi i тихii квiти
Єднаються в дивнiй розмовi,
Там стиха шепочуть зеленii вiти,
Там гiмни лунають любовi.

І квiти, i зорi, й зеленii вiти
Провадять розмови коханi
Про вiчную силу весни на сiм свiтi,
Про чари потужнi веснянi.

Si (Settina)

Сiм струн я торкаю, струна по струнi,
Нехай моi струни лунають,
Нехай моi спiви лiтають
По рiднiй коханiй моiй сторонi.
І, може, де кобза найдеться,
Що гучно на струни озветься,
На струни, на спiви моi негучнi.

І, може, заграе та кобза вiльнiше,
Нiж тихii струни моi.
І вiльнii гуки ii
Знайдуть послухання у свiтi пильнiше;
І буде та кобза — гучна,
Та тiльки не може вона
Лунати вiд струн моiх тихих щирiше.

1890

Зоряне небо

* * *

Зорi, очi весняноi ночi!
Зорi, темряви погляди яснi!
То лагiднi, як очi дiвочi,
То палкii, мов свiтла прекраснi.

Одна зiрка палае, мов пломiнь,
Бiлi хмари круг неi, мов гори,
Не до нас посила вона промiнь,
Вона дивиться в iншi простори…

Інша зiронька личко ховае
В покривало прозорее срiбне,
Соромливо на дiл поглядае,
Сипле блiдее промiння дрiбне.

Ти, прекрасна вечiрняя зоре!
Урочисто й лагiдно ти сяеш,
Ти на людське не дивишся горе,
Тiльки щастя й кохання ти знаеш.

Як горить i мигтить iнша зiрка!
Срiблом мiниться iскра чудесна…
Он зоря покотилась, — то гiрка
Докотил

сь сльозина небесна.

Так, сльозина то впала. То плаче
Небо зорями-слiзьми над нами.
Як тремтить тее свiтло! Неначе
Промовля до нас небо вогнями.

Горда, ясна, огнистая мова!
Ллеться промiнням рiч та велична!
Та ми прагнем лиш людського слова,
І нiма для нас книга одвiчна…

* * *

Єсть у мене одна
Розпачлива, сумна,
Одинокая зiрка ясная;
Сеi ж ночi дарма
ii кличу, — нема!
Я стою у журбi самотная.
І шукаю вгорi
Я тiеi зорi:
«Ох, зiйди, моя зiрко лагiдна!»
Але зорi менi
Шлють промiння сумнi:
«Не шукай ii, дiвчино бiдна!»

* * *

Моя люба зоря ронить в серце менi,
Наче сльози, промiння тремтяче,
Рвуть серденько мое тi промiння страшнi.
Ох, чого моя зiронька плаче!

* * *

Я сьогоднi в тузi, в горi,
Мов у тяжкiм снi, —
Отруiли яснi зорi
Серденько менi.

* * *

В небi мiсяць зiходить смутний,
Помiж хмарами вид свiй ховае,
Його промiнь червоний, сумний
Поза хмарами свiтить-палае.

Мов пожежа на небi горить,
Землю ж темнii тiнi вкривають,
Ледве промiнь прорветься на мить,
Знову хмари, мов дим, застилають.

Крiзь темноту самотно зорить
Одинокая зiрка ясная,
Їi промiнь так гордо горить,
Не страшна iй темнота нiчная!

Гордий промiнь в тiеi зорi,
Та в нiм туга палае огниста,
І сiяе та зiрка вгорi,
Мов велика сльоза промениста.

Чи над людьми та зiрка сумна
Променистими слiзьми ридае?
Чи того, що самотна вона
По безмiрнiм просторi блукае?..

Конвалiя

Росла в гаю конвалiя
Пiд дубом високим,
Захищалась вiд негоди
Пiд вiттям широким.

Та недовго навтiшалась
Конвалiя бiла, —
І iй рука чоловiча
Вiку вкоротила.

Ой понесли конвалiю
У високу залу,
Понесла ii з собою
Панночка до балу.

Ой на балi веселая
Музиченька грае,
Конвалii та музика
Бiдне серце крае.

То ж панночка в веселому
Вальсi закрутилась,
А в конвалii головка
Пов’яла, схилилась.

Промовила конвалiя:
«Прощай, гаю милий!
І ти, дубе мiй високий,
Друже мiй единий!»

Та й замовкла. Байдужою
Панночка рукою
Тую квiточку зiв’ялу
Кинула додолу.

Може, й тобi, моя панно,
Колись доведеться
Згадать тую конвалiю,
Як щастя минеться.

Недовго й ти, моя панно,
Будеш утiшатись
Та по балах у веселих
Таночках звиватись.

Може, колись оцей милий,
Що так любить дуже,
Тебе, квiточку зiв’ялу,
Залишить байдуже!..

Волинь, 30.10.1884

Напровеснi

Не дивуйтесь, що квiтом прекрасним
Розцвiлася дiвчина несмiла, —
Так пiд промiнням сонечка ясним
Розцвiтае первiсточка бiла.

Не дивуйтесь, що думи глибокi
Будять речi та сльози пекучi, —
Так напровеснi дзвiнкi потоки
Прудко, гучно збiгають iз кручi.

Не дивуйтесь, що серце так рв’яно,
Щиро прагне i волi, i дiла, —
Чули ви, як напровеснi рано
Жайворонкова пiсня бринiла?..

Contra spem spero!

Гетьте, думи, ви, хмари осiннi!
То ж тепера весна золота!
Чи то так у жалю, в голосiннi
Проминуть молодii лiта?

Нi, я хочу крiзь сльози смiятись,
Серед лиха спiвати пiснi,
Без надii таки сподiватись,
Жити хочу! Геть думи сумнi!

Я на вбогiм сумнiм перелозi
Буду сiять барвистi квiтки,
Буду сiять квiтки на морозi,
Буду лить на них сльози гiркi.

І вiд слiз тих гарячих розтане
Та кора льодовая, мiцна,
Може, квiти зiйдуть — i настане
Ще й для мене весела весна.

Я на гору круту крем’яную
Буду камiнь важкий пiдiймать
І, несучи вагу ту страшную,
Буду пiсню веселу спiвать.

В довгу, темную нiчку невидну
Не стулю нi на хвильку очей,
Все шукатиму зiрку провiдну,
Ясну владарку темних ночей.

Так! я буду крiзь сльози смiятись,
Серед лиха спiвати пiснi,
Без надii таки сподiватись,
Буду жити! Геть думи сумнi!

2 травня 1890 p.

* * *

Коли втомлюся я життям щоденним,
Щоденним лихом, що навколо бачу,
Тодi я думку шлю в свiти далекi,
Блукае погляд мiй в краiнi мрii.
Що бачу я в далекому просторi?
Прийдешнiсть бачу я, вiки потомнi.
Менi ввижаеться, як в тихiм, рiднiм колi
Старий дiдусь навча своiх онукiв,
Про давнину справдешнi байки править,
Про те, що дiялось на нашiм свiтi.
Родинне коло дiда оточило,
Сини та дочки, молодi онуки;
Однi уважно, пильно вислухають,
У других тиха мрiя в очах сяе.
Онук щонаймолодший сiв близенько
Край дiда i слiдкуе його рухи
Палким, уважним поглядом блискучим.
Дiдусь мовляе тихо, урочисто:

«Щасливi, дiтки, ви, що народились
В лагiдний час, в безпечную годину!
Ви слухаете, мов страшную казку,
Сю розповiдь про давнi дикi часи.
Так, дiтки! свiт наш красний, вiльний
Темницею здавався давнiм людям;
Та й справдi, свiт сей був тодi темниця:
В кормигу запрягав народ народа,
На вiльне слово ковано кайдани.
Пiвроду людського не звано людьми,
Затято йшов вiйною брат на брата

Ви знаете, що звалося вiйною?
Тодi вiйною звали братовбiйство
Во iм’я правди, волi, вiри, честi,
А кроволиття звалося геройством;
Убожеством там звали смерть голодну,
Багатством — награбованi маетки,
Простотою — темноту безпросвiтну,
Ученiстю — непевнее блукання,
Бездушну помсту звано правосуддям,
А самоволю деспотичну — правом.
Всiм гордим-пишним честь була i слава,
Зневаженим-ображеним погорда.
Загинув би напевно люд нещасний,
Якби погасла та маленька iскра
Любовi братньоi, що помiж людьми
У деяких серцях горiла тихо.
Та iскра тиха тлiла, не вгасала,
І розгорiлася багаттям ясним,
І освiтила темную темноту, —
На нашiм свiтi влада свiтла стала!..
Се розповiдали менi старii люди,
Не за моеi пам’ятi було те».

Так говорив дiдусь. Онук найменший,
Пiдвiвши чоло, ясно подивився,
Уста тремтiли усмiхом утiшним.
«Дiдусю, ти страшнi казав нам байки,
Я радий, що не бачив лихолiття!»

10 липня 1890 р.

Мiй шлях

На шлях я вийшла ранньою весною
І тихий спiв несмiлий заспiвала,
А хто стрiвався на шляху зо мною,
Того я щирим серденьком вiтала:
«Самiй не довго збитися з путi,
Та трудно з неi збитись у гуртi».

Я йду шляхом, пiснi своi спiваю;
Та не шукайте в них пророчоi науки, —
Нi, голосу я гучного не маю!
Коли ж хто сльози лле з тяжкоi муки, —
Скажу я: «Разом плачмо, брате мiй!»
З його плачем я спiв з’еднаю свiй,

Бо не такi вже гiркi сльози — спiльнi.
Коли ж на довгому шляху прийдеться
Менi почути спiви гучнi, вiльнi, —
В моiй душi для них луна знайдеться.
Сховаю я тодi журбу свою
І пiснi вiльноi жалем не отрую.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить