Оргiя
Леся Украiнка

Леся Украiнка

Оргiя

Дiячi

А н т е й – спiвець.

Г е р м i о н а – мати його.

Е в ф р о з i н а – сестра його.

Н е р i с а – жiнка його.

Х i л о н – ученик його.

Ф е д о н – скульптор.

Меценат – багатий, значний римлянин, нащадок вiдомого Мецената.

П р е ф е к т.

П р о к у р а т о р.

Г о с т i на оргii, раби, рабинi, танцiвницi, мiми, хор панегiристiв.

Дiеться в Коринфi пiд римським пануванням.

I

Садок в оселi спiвця-поета Антея, невеличкий, оточений глухими мурами, з хвiрткою в однiй стiнi; в глибинi садка домок з повiткою на чотирьох стовпах i з двома дверима – однi в андронiт, другi – в гiнекей.

Гермiона, стара мати Антеева, сидить на порозi гiнекея i пряде вовну. Чутно стук у хвiртку.

Г е р м i о н а (не встаючи).

Хто там?

Г о л о с (за хвiрткою). Се я, Хiлон Алкмеонiд.

Г е р м i о н а (гукае в напрямi других дверей).

Антею, вийди! ученик до тебе!

(Сама лишаеться сидiти, лише нижче спускае покривало).

А н т е й (молодий, але мужнього вигляду, виходить з дверей i вiдчиняе Хiлоновi хвiртку).

Сьогоднi ти, Хiлоне, запiзнився.

Всi учнi розiйшлися.

Х i л о н (дуже молодий хлопець, говорить запинаючись, з видимою нiяковiстю).

Вибачай… але… я, власне, не прийшов учитись…

А н т е й (привiтно).

Будь гостем.

(Сiдае на ослонi пiд деревом i показуе Хiлоновi мiсце коло себе, але той лишаеться стояти).

Чом не сядеш?

Х i л о н.

Маю справу…

А н т е й.

Аж сiсти нiколи, таку нагальну?

Х i л о н.

Воно-то нi… але… пробач… я мушу подякувать сьогоднi за науку… Я бiльше не прийду.

А н т е й.

Чому?

Хiлон мовчить.

Та правда, менi про се питать не випадае.

Я, очевидячки, не догодив тобi наукою. Що ж, не соромся, – соромитись приходиться менi.

Х i л о н (щиро).

Нi, нi, учителю! Того не думай!

От свiдок Аполлон, що я шаную науку ту, мов святощi мiстерiй!

А н т е й.

Тодi не розумiю…

(Перебивае сам себе, вдарившись долонею по чолi).

Догадався!

(Видно, що й йому трохи нiяково).

Хiлоне, слухай… Я пождати можу, поки скiнчиш усю мою науку… Та я волiв би i зовсiм не брати вiд тебе грошей, як тобi то трудно…

Х i л о н.

Учителю, та ти ж не багатир.

А н т е й.

Хiлоне, я скажу тобi по правдi, хоч ти ще молодий такее слухать, але iнакше трудно довести… Бач, спiв, музика й слово – мiй зарiбок, та хист мiй я таки цiную вище, нiж тii грошi, що приходять з нього.

Я талану нiкого не навчив i не навчу – се ж тiльки Бог здолае, – отож коли я вчу людей звичайних, недiткнутих рукою Аполлона, то я навчаю iх малоi втiхи перебирати струни доладненько та вимовляти думку виразнiше, вони ж менi дають дещицю грошей, i так ми в обрахунку. Як же Бог менi пошле обранця молодого, щоб я йому служив своiм здобутком, i бачу я, що кожда мертва форма, яку я викладаю перед ним, присвоiвшись йому, вмить оживае, i генiй молодий в прадавнiй формi шумуе та iскриться самоцвiтом, як молоде вино в старiм кришталi, – тодi я вже заплачений. Нi, бiльше, – я наче почуваюсь до вини, що я нездатен так йому служити, як би хотiв. Тепер ти розумiеш?

Х i л о н.

Учителю…

(Зворушення не дае йому говорити, вiн низько похиляе голову i прикривае долонею очi).

А н т е й.

Коли тепер твiй генiй вже перерiс тi форми й ту науку, якими я владаю, що ж, мiй хлопче, – покинь мене, я сам тобi те раджу.

Та тiльки – заклинаю Аполлоном! – не кидай ще науки. Їдь в Афiни, там, певне, знайдеться iще таке, чого ми тут не маемо в Коринфi.

А потiм, покiнчивши рiзнi школи, учися ще, знаходь собi науку в книжках, i в людях, i по цiлiм свiтi, але нiколи не кажи до себе:

«Я вже скiнчив науку».

Х i л о н.

Ся порада, учителю, осмiлюе мене.

Признаюся тобi: я не покину науки, вiддалившися вiд тебе, бо я вступлю до школи…

(Знов мовкне).

А н т е й.

До якоi?

Х i л о н.

До тоi, що врядив тут Меценат.

А н т е й.

Латинськоi?!

Х i л о н.

Ну, все ж тепер латинське.

А н т е й.

Як? Я, i ти, i наша рiдна мова латинськими вже стали?

Х i л о н.

Розумiв я, властиво, римське, та змилив у словi.

А н т е й.

Як ти вiд мене досi не навчився не помилятись так, то в новiй школi ще бiльше буде помилок таких.

Але не знаю, що ти там придбаеш, крiм помилок. В поезii латинськiй i я ж тобi, здаеться, показав усе, що тiльки варт було пiзнати.

Не думаю, щоб ритори в тiй школi тобi могли подати щось нового, бо я iх знаю. Думаю, що ти вже мiг би iх учити.

Х i л о н.

Сам я певен, що там учителi нi в чiм не можуть зрiвнятися з тобою. Все ж я мушу до iх пiти.

А н т е й.

Що змушуе тебе?

Х i л о н.

Учителю, зоставшись при тобi, я став би долею тобi подiбний.

А н т е й.

Чому ж та доля так тебе лякае?

Хiба вже я остатнiй мiж спiвцями?

Х i л о н.

Не мiж спiвцями, нi…

А н т е й.

Але мiж людьми?

Х i л о н.

Я не кажу – остатнiй, але ж правда, що ти в громадi не займаеш мiсця, належного твоему талану.

А н т е й.

А ти

ж якого маеш запобiгти, коли скiнчиш ту школу Мецената?

Х i л о н.

Я можу стати ритором в тiй школi, а згодом в академii де-небудь.

Або поiду в Рим. Там дуже добре ведеться вихованцям Мецената, бо рiд його там досi мае силу, як повелось вiд Августа часiв.

Та поки що, то я й тепер, ще учнем, вступити можу в хор панегiристiв самого Мецената.

А н т е й (схоплюеться обурений).

Ти? Ти вступиш у хор панегiристiв? В тую зграю запроданцiв, злочинцiв проти хисту?

О, краще б ти навiки занiмiв, позбувся рук, оглух, нiж так упасти!

І се був мiй найкращий ученик!…

Пауза.

Х i л о н.

Учителю, прийми ж мою подяку…

(Подае Антеевi грошi, добувши з калитки).

А н т е й (вiдштовхуе його руку).

Геть! Я тебе нiчого не навчив!

Іди з очей!

Хiлон, похнюпившись, виходить.

Г е р м i о н а.

Даремне ти, Антею, не взяв вiд нього грошей. В нього батько сто раз вiд нас багатший. Сяк чи так, а се ж твоя заслуженина.

А н т е й.

Мамо! нiчого я не заслужив, крiм ганьби!

Г е р м i о н а.

Немае за що ганити тебе, хiба за те, що ти свiй заробiток пускаеш так на вiтер. Справдi, сину, ми зiйдемо на пролетарський хлiб.

Чи буде ж добре, як твоя родина просити пiде пайки дармовоi до тих римлян, що ти так ненавидиш?

А н т е й.

Ще маем хлiба власного доволi.

Не прогнiвляй богiв.

Г е р м i о н а.

На все iх воля…

Запевне, так хотiлось Афродiтi, щоб я замiсть багатоi невiстки дочку рабинi-танцiвницi мала прийняти в дiм…

А н т е й.

Ще не кiнець докорам?

Г е р м i о н а.

Се не докори, сину, тiльки правда.

Чи ти ж не дав на викуп за Нерiсу всю спадщину по батьку й добру пайку свого зарiбку?

А н т е й.

Вже ж не Афродiту винуй у тому. Всi боги Еллади менi велiли викупить з неволi малу дитину еллiнського роду.

Адже могла б дiстатися у рабство твоя дочка, моя сестра…

Г е р м i о н а.

Ох, сину, до того мало що й тепер бракуе!

На викуп за Нерiсу ми стяглися, але на посаг нашiй Евфрозiнi навряд чи стягнемось. А чим же доля староi дiвки краща, нiж рабинi?

А н т е й.

Сестра моя й без посагу цiннiша вiд всiх багацьких дочок.

Г е р м i о н а.

Хто ж те знае?

Вона ж у нас не ходить, як римлянка, по всiх усюдах. Завжди в гiнекеi та все в роботi. А хоч би й пiшла куди на свято, то в ii уборах нiхто i не подивиться на неi.

На дверях вiд гiнекея стае Евфрозiна, але Гермiона того не завважае i править далi.

Нерiса все причепуриться якось, а Евфрозiнi то немае й стрiчки.

Е в ф р о з i н а (молода, але вже не юна, убрана по-буденному, видно, тiльки що вiд роботи. Нахиляеться i обiймае матiр).

Матусенько! Навiщо тi стрiчки?

Як е краса, то нащо iй покраси?

А як нема, то стрiчка не поможе!

(Смiючись, цiлуе матiр i випростуеться).

Як, мамочко, заправить голуб’ята?

Я вже зварила iх.

Г е р м i о н а (встае).

Не руш, не руш, я iх сама заправлю – ти не вмiеш!

(Поспiшно йде в хату.)

Е в ф р о з i н а (пiдходить до Антея i кладе йому руку на плече).

Чого ти, братику, так засмутився?

Се знов матуся тута воркотiла?

Ти не вважай – то вже стареча звичка.

А н т е й (вiдповiдае не одразу, мов не почув ii слiв. Слова пiсля паузи прориваються у нього, мов не своею силою).

Хiлон мене одбiг.

Е в ф р о з i н а (здивована).

З якоi речi?

А н т е й.

Вступити хоче в хор панегiристiв.

Е в ф р о з i н а.

Та що ти кажеш?!

(На хвилину нiмiе з дива та обурення, потiм опановуе собою).

Ба, я не дивую.

Вiн розумом хисткий.

А н т е й.

А таланом всiх переважив, мовби на наругу!

Е в ф р о з i н а.

Менi здаеться, той Аполлодор, що втiк до тебе з школи Мецената, Хiлона й таланом переважае, не тiльки розумом. Я наслухала, як вiн проказував iз «Антiгони» Гемонову промову – далебi, я ледве сльози здержати здолала!

А н т е й (з лагiдним усмiхом, обiймаючи сестру за плечi).

Бо ти сама у мене Антiгона!

Здаеться, я б Хiлоновi пробачив, якби вiн вчинок свiй зробив для того, щоб вивести з бiди таку сестру.

Е в ф р о з i н а.

Зате вже я сестрi тiй не простила б!

А н т е й.

О, ти б не прийняла нi сеi жертви, нi iншоi. Але, моя сестричко, якщо я хтiв би стати багачем, то тiльки задля тебе.

Е в ф р о з i н а.

І даремне, бо я того не хочу.

(Смiеться).

Мама зараз менi б за грошi жениха купила, i, певне, то було б лихе придбання.

А н т е й.

Та де вже там багатство! Хоч би мiг я тебе вiд злиднiв вибавить…

Е в ф р о з i н а.

Вiд злиднiв? а де ж ти бачиш iх?

А н т е й.

Що я не бачу, то се завдячую тобi самiй.

Е в ф р о з i н а.

І мамi ж, i Нерiсi.

А н т е й.

Нi, ти знаеш… Матуся вiдробила вже свое… Що ж до Нерiси…

Е в ф р о з i н а.

Їй ще час робити.

Невже твое життя таке солодке, що i медовий мiсяць в ньому зайвий?

А н т е й.

Менi мов сором тiшитися щастям, як здумаю, що ти за нього платиш тяжкою працею… Ми маем щастя, а ти що маеш тут у рiднiй хатi?

Е в ф р о з i н а.

Я маю брата. І нехай довiку я дiвуватиму – я не позаздрю ан

жiнкам, нi матерям щасливим, бо iх любов лиш iх родинi служить, моя ж – Елладi всiй. В тобi, Антею, уся надiя наша.

А н т е й.

Евфрозiно, як можна всю надiю покладати в комусь одному?

Е в ф р о з i н а.

Алоллон один з усiх богiв не розлюбив Еллади, i е ще iй надiя на життя… А поки Алоллон е на Парнасi, то й музи будуть з ним.

А н т е й (з усмiхом).

Я не безславний, хоч ти одна менi даеш трiумфи, бо ти для мене Нiке!

Е в ф р о з i н а.

Нiке мусить свою роботу знати. Постривай!

(Виломлюе з лаврового куща двi галузки, зв’язуе iх у вiнець i стае на постаментi колони в позi богинi перемоги Нiке, простягши руку з вiнцем.)

Ходи сюди! Схили прегорде чоло!

Антей пiдходить, все усмiхаючись, i схиляе голову перед Евфрозiною, а в неi усмiх бореться з сльозами щирого зворушення, коли вона кладе братовi лаври на голову.

Н е р i с а (молоденька, струнка, надзвичайно зграбна, чепурненько вбрана, стае на порозi гiнекея i здивовано скрикуе).

Се що таке?

Евфрозiна засоромлена зiскакуе з постаменту.

А н т е й.

Се Нiке увiнчала свого поета. А коли й харiта йому додасть гранату чи троянду, вiн буде обдарований усiм, чого дозволено бажати смертним.

Евфрозiна (почуваючи себе нiяково пiд холодним поглядом Нерiси).

Троянда он цвiте…

(До Антея).

Одначе Нiке до кухнi мусить – помогти матусi, – бо в нас сьогоднi оргiя правдива: купили риби, а якраз нам тiтка дала вина i пару голуб’яток.

Як я ще напечу медяникiв, то й Меценат на оргiю позаздрить!

(З трохи примушеним смiхом зникае в дверях гiнекея).

Н е р i с а.

Чудна та Евфрозiна – все iй смiшки!

А н т е й.

Що ж, молода.

(Здiймае лаври з голови, держить iх в руцi, в дальшiй розмовi кладе на лавцi коло себе, сiвши.)

Н е р i с а.

Та я ж, либонь, молодша, проте…

А н т е й.

«Проте часами химерую», – так хтiла ти сказати?

(Смiючись, обiймае ii, вона здержано приймае його пестощi).

Що тобi?

Нездужаеш, чи хто тебе образив?

Н е р i с а.

А ти й не знаеш? Певне, вже й сусiди напам’ять вивчили оту промову про викуп мiй, про посаг Евфрозiни, що мати виголошуе щодня.

А н т е й.

Уже й щодня!

Н е р i с а.

Та що ж, в тому е правда.

Менi самiй нiяково дивитись у вiчi Евфрозiнi.

А н т е й.

Евфрозiна тебе нi в чiм не винуватить.

Н е р i с а.

Знаю.

Вона недарма в тебе Антiгона…

А н т е й.

Нерiсочко! от се вже справдi сором, – пiдслухати, а потiм ще й корити.

Н е р i с а.

Пiдслухати! В нас не такi палати, щоб не було з кутка в куток все чутно!

А н т е й (трохи вражений).

Палати е тепер лиш у римлян.

Було тобi пiти за Мецената.

Н е р i с а (лагiднiше, нiж досi).

Я не корю тебе, що ти убогий, але яка ж дружина не бажае своему чоловiковi достаткiв?

А н т е й.

Ну, i собi при тому.

Н е р i с а.

І собi.

Хiба то зле? Я справдi не вдалася до того, щоб весь день в ярмi ходити так, як твоя сестра.

А н т е й.

Ти ж i не ходиш.

Н е р i с а.

А думаеш, менi вiд того легше?

А н т е й.

Якби не легше, ти б сама робила.

Н е р i с а.

В людей на те рабинi е…

А н т е й.

Нерiсо, вiд тебе трохи дивно сее чути.

Н е р i с а.

Бо я сама рабинею була?

Так що ж, я б i на волi заробляла тим, чим тодi, якби ти допустив.

Як я тепер нiкому не потрiбна, всiм на завадi, мов порiг високий, то з того винен ти!

А н т е й.

Ну, годi, люба…

Н е р i с а.

Дозволь менi вступити до театру, то я твою сестру озолочу i буду матерi невiстка люба, бо, певне, бiльше зароблю за танцi, нiж ти за спiв та за науку хисту.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить