Поезii поза збiрками
Леся Украiнка

Леся Украiнка

ПОЗА ЗБІРКАМИ

Любка

Була в мами доня, Любка чорнобрива,
Розумная, гарна та нетерпелива.
Було, часом мама в мiсто виiжджае, —
Там-то вже пильненько доня виглядае!

От пiдросла Любка, вiддали в науку.
Не зле було вчитись, — одну мала муку:
Хотiла дiзнатись, життя яке буде,
Як в свiтi широкiм живуть тii люди…

Скiнчила науку, вже весiлля мали
Справлять — аж коханця у вiйсько забрали.
Любка дожидала, потiм захворiла,
Розважила Любку ранняя могила.

1885

* * *

Я блукав колись по рiднiм краю
Раю.
І шукав на сiм земнiм падолi
Долi.
Приблудився пiд стрiхату
Хату.
Там дiвчину стрiв я винозiрку
Зiрку.
Промiнь ясний тi дiвочi
Очi.
Подала менi пом’яту
М’яту.
І на тiй моiй пригодi
Годi.

1885

* * *

Чого то часами, як сяду за дiло
Або як вже працю кiнчаю я смiло,
Не раз се на мене, мов хмара яка,
Спадае сумная задума тяжка?

Така то задума спиня мою руку,
Що людськую бачу кругом себе муку,
Недолю та сльози — i думка зрина:
Нащо тут здалася ся праця дрiбна?..

Недолi й дотепнiшi люди не вбили,
Що ж з нею подiють слабi моi сили?
І кидаю пращо, бере мене жаль —
Та друга вже думка розважить печаль:

Все ж, може, ся пiсня якую людину
Розважить успiе хоч би на хвилину,
І щиро промовленим словом моiм
Збуджу огонь я у серцi чиiм.

А може, й пожиток який з того буде,
І з працi моеi скористають люде…
І знов менi зваги в душi прибуло,
І знов я за дiло, пiдвiвши чоло!

1888

Жалiбний марш

Вмер батько наш!
Та й покинув нас!
Ох, i смутний настав час!
Сиротою наша мати зосталась!

Звiдки ж тебе виглядати?
Чи по степах, чи по лугах шукати?
Чи сокола послати?
Батечку ж наш!

Та вернись до нас!
Та порадь же ти, батьку, нас,
Як без тебе в свiтi жити Украiнi
При лихiй годинi?

Вирядили ми свого батенька в далеку дорогу,
А за його Украiна-ненька помолиться богу.
Наш Кобзар в могилi буде тихо спочивати,
Ми ж по йому будем плакати-ридати!

Гей! браття милi!
Батько наш в могилi,
Та на Украiнi
Слава його не загине!

Бо зостались вiчнi
Думки тi величнi,
Думки його правi
На сторожi його слави!

Слава його, браття,
Наче те багаття,
Сiятиме ясне,
Повiк не загасне.

Пiсня не вмирае,
На весь мир лунае,
Щиро та правдиво,
Ворогам на диво!

Вмер батько наш!
Та й покинув нас!
Ох i смутний настав час,
Мов на небi мiсяць ясний згас!

В небi один мiсяць ясненький,
В свiтi один батенько рiдненький,
Наш голубонько сивенький.
Жалю ж наш! Туга нас дiйма —
Кобзаря нема!
То ж по йому плаче-тужить
Украiна-ненька
Жалiбненько!

1888

* * *

Шлю до тебе малий сей листочок,
Може, ним я тобi пригадаю,
Сею трiскою з нашого гаю,
Наш далекий волинський куточок.

Озовися, мiй друже, до мене,
Твого слова не чула я з лiта,
Бо я прагну вiд тебе привiта,
Як дощу деревце те зелене.

Єсть у мене ще просьба i друга;
Сюю просьбу я шлю твоiй музi, —
Хай вона, як зозуленька в лузi,
Звеселить твого смутного друга.

Так, я смутна тепер, моя люба,
Засмутила мене моя доля,
Вона мрiям найкращим неволя,
Вона всiм моiм замiрам згуба.

Моi мрii найкращii в’януть,
Мов розквiтлii восени квiти,
Що розквiтли, щоб зараз змарнiти,
Щоб на сонечко раз тiльки глянуть.

Та чи е нерозважная туга?
Се питання я шлю твоiй музi, —
Хай вона, як зозуленька в лузi,
Звеселить твого смутного друга.

1890

* * *

Дивлюся я на смерть натури, i благання
Я посилаю доленьцi своiй,
Щоб i менi дала кiнець такий,
Щоб я була спокiйна в час конання.

Нiхто щоб не почув тодi мого ридання.
Та й по менi не мають сльози лить, —
Сама в собi я буду жаль носить.
О доленько моя, сповни мое бажання!

І так наш свiт повитий горем та журбою,
Нехай нiхто не плаче по менi,
Нехай не засмучу нiкого я собою.

Нехай побачу я в смутнi для мене днi
Утiху щирую та усмiхи яснi.
Темноти й смутку досить i в трунi!

1890

* * *

За правду, браття, еднаймось щиро,
Єдиний маем правий шлях,
Єдину, браття, всi маем вiру,
Єдине серце у грудях.

Нема в нас, браття, нi зради лихоi,
Нi кривди ми не боiмось,
Знамена держiмо правди святоi,
На зраду ми не пiддамось.

До нас ходiте усi, хто за правду
Не жалуе життя оддать,
Ми приймемо того, мов брата рiдного,
Хто правду любить, той наш брат.

Вишеньки

Поблискують черешеньки
В листi зелененькiм,
Черешеньки ваблять очi
Дiточкам маленьким.

Дiвчаточко й хлоп’яточко
Пiд деревцем скачуть,
Простягають рученята
Та мало не плачуть:

Радi б вишню з’iсти,
Та високо лiзти,
Ой радi б зiрвати,
Та годi дiстати!

«Ой вишеньки-черешеньки,
Червонii, спiлi,
Чого ж бо ви т

к високо
Виросли на гiллi!»

«Ой того ми так високо
Виросли на гiллi, —
Якби зросли низесенько,
Чи то ж би доспiли?»

1891

Питання

Що ти говориш, любко моя мила?
Се наче грiм з ясного неба впав!
Чи я тебе не щиро покохав?
Нi! Певне, ти мене нiколи не любила!

Журливо ти хитаеш головою
І кажеш: «В нас дороги розiйшлись».
О нi, я вiрю — зiйдуться колись,
З’еднаемось навiки ми з тобою.

Я поборю найтяжчi перешкоди,
Я маю силу, я мов дуб мiцний,
Я дам тобi притулок затишний,
Обороню вiд лютоi негоди.

Мовчиш, мiй друже ясний, i зiтхаеш…
Твоя душа за мною не жалкуе,
А тiльки серце вражене сумуе,
І жаль тобi, що ти мене кохаеш.

1891

Вiдповiдь

Не жаль менi, що я тебе кохаю,
Та в нас дороги рiзно розiйшлись.
Нi, не кажи, що зiйдуться колись!
Не зiйдуться, мiй друже, я те знаю.

Мое кохання — то для тебе згуба:
Ти наче дуб високий та мiцний,
Я ж наче плющ похилий та смутний, —
Плюща обiйми гублять силу дуба.

Та без притулку плющ зелений в’яне,
Я не зав’яну, я знайду руiни,
Я одягну обдертi, вбогi стiни,
Зелений плющ оздобою iм стане.

В краiну смутку вiтерець прилине
І принесе менi луну розмови
Вiд мого дуба любого з дiброви, —
І спогад любих лiт повiк не згине.

1891

На мотив з Мiцкевича

…I znowu sobie zadaje pytanie:

Czy to jest przyjazn, czy to jest kochanie?

    Mickiewicz

Я не кохаю тебе i не прагну дружиною стати.
Твоi поцiлунки, обiйми i в мрiях не сняться менi,
В мислях нiколи коханим тебе не одважусь назвати;
Я часто питаю себе: чи кохаю? — Одказую: нi!

Тiльки ж як сяду край тебе, серденько мов птиця заб’еться,
Дивлюся на тебе й не можу одвести очей,
І хоч з тобою розстанусь, то в думцi моiй зостаеться
Наче жива твоя постать i кожнее слово з речей.

Часто я в думцi з тобою великi розмови проваджу,
І свiтять, як мрiя, менi твоi очi, тi зорi сумнi…
Ох, я не знаю, мiй друже, сама я не зважу, —
Коли б ти спитав: «Чи кохаеш?» — чи я б тобi мовила: нi?..

1893

* * *

Коли вже зачепили сi питання
Про бога й про посмертне проживання,
То й я вам думку висловлю свою,
Куди не так, як нiмець ваш, поважно,
Але, я думаю, не менш одважно.
Не буду я тепера говорить
Про Зевса, Одiна, про Браму i Єгову, —
Вони вже вмерли, iх не оживить, —
Тепер уже пора змiнити мову,
Тепер сказати треба: бог деiстiв,
Бог скептикiв i бог детермiнiстiв.
Що скаже бог деiстiв мому серцю?
Я юшки не люблю без солi i без перцю.
Імення бога скептикiв: «Не знаю»,
Щось я такого й богом не вважаю.
В детермiнiстiв свiт наладжений так стало,
Що там для бога мiсця вже не стало.
Всi три боги невлад, створить нового трудно,
Та й вiршувать на сюю тему нудно.
До того ж на землi у нас так мало волi,
І без богiв начальства в нас доволi…

Тепер питання друге. Далебi,
Повiрте слову, мiй шановний друже,
Посмертного життя не хочу я собi,
Менi про нього гiрше нiж байдуже.
Туманне «там» подобатись не може,
«Загробний свiт» спiритський — боронь боже!
Попасти в пекло, може, се й цiкаво,
Але воно занадто вже яскраво
Описано у Данта. І, здаеться,
Я знаю трошки, що то пеклом зветься.
Пiти у рай (хто мае цю надiю!), —
Немае там нi горя, нi зiтхання,
Але нема нi дружби, нi кохання, —
Такого раю я не розумiю.
Там, крiм набожноi, нема лiтератури.
Я ж артистичноi, як знаете, натури,
Поезiя виключно релiгiйна,
Як всяка рiч, занадто тенденцiйна,
Чогось мене не радуе зовсiм,
Отак, як цi нiмецькi мудрi вiршi
(Моi здадуться вам далеко гiршi), —
Здаеться, можна покiнчить на сiм.

1894

Пророчий сон патрiота

Присвята редакторовi «Буковини»

Що за диво, що за нове чудо!..
Перед свiтом у святу недiлю
Вельми дивний сон менi приснився,
Що немов я опинився в Римi,
Там я бачив Колiзей i Форум,
Капiтолiй i Тарпейську скелю,
Звiдки давнi римляни невдячнi
В дiл спихали чесних патрiотiв.

Та те все мене не вдовольнило,
Бо хто бачив Святоюрськi вежi,
Староруськi Золотi Ворота, —
Що для нього Колiзей i Форум,
Капiтолiй i Тарпейська круча?
Що нам римськi цезарi й героi?
Таж прецiнь у нас князi бували!

Але далi: Ватiкан я бачив
І отця святого в Ватiканi.
Але й то, панове, ще не диво.
То ж би навiть i у снi був сором —
Бути в Римi та не бачить папи!
Вище всiх червоних кардиналiв
Вiн сидiв у ясних, бiлих шатах.

На подушцi оксамитнiй долi
Спочивала золота пантофля.
Рiзних нацiй вiрнi католики
На колiнах лiзли до престолу,
Цiлували золоту пантофлю,
Отже, й я полiз услiд за ними —
Най же й русин буде так, як люди!

Рiч святу поцiлувавши тричi
(Один раз тому, що батько в плахтi),
Я поглянув на святе обличчя
І зненацька скам’янiв вiд дива —
Хоч у снi нiщо нас не дивуе,
Але ж то було всiм дивам диво:
Я побачив руськее обличч

,
Римською тiарою вiнчане!

Боже мiй! та я його так часто
Зустрiчав у львiвськiм семiнару!
Вiн пiзнав мене i так промовив:
«Повернися у свою краiну,
Понеси iй звiстку благодатну,
Що вiднинi кожний вiрний русин
З ласки бога станеться безгрiшним,
Тiльки мае всiм властям коритись.

«Нiсть бо властi, еже не от бога».
(Тут я нишком усмiхнувсь, панове:
Вже цього вiн мiг би нас не вчити!).
А хто хоче просто йти до раю
І в вiнцi, як мученик, сiяти,
Той повинен прочитати пильно
Цiлий рiчник «Руського Сiона».
(Тут, не знаю, чи й признатись, браття,
Защемiло трошки в мене серце).

Окрiм того, я заповiдаю
Вiрним всiм пiти в похiд хрестовий
Проти всiх плюгавих, одчайдушних
Сiячiв ворожих, бридких впливiв,
Їх нам треба нищить без пардону!
Буде вам за сее рай на небi,
На землi ж то поки що ще тайна…»

Тут я крижем впав перед престолом,
Хтiв промовить щось, але прокинувсь
І покликнув голосом великим:
«Гей, на бога, милi руськi браття,
Хоч би всiм нам згинути судилось,
Мусим мати свого кардинала!
А вже сам вiн дiйде до престолу».
Вже ж бо сон мiй не зовсiм даремний,
Бо казала так моя бабуся
(То ж була сама народна мудрiсть):
Сон, що сниться у недiлю рано,
Зроду-звiку не минае здарма.

1895

На пам’ять 31 iюля 1895 року

Тепер прощай! Хто знае, чи надовго…
Ми, може, хутко будем походжати
По горах киiвських та по гаях волинських,
А може, поки зiйдемося знову,
Води багато утече з рiчок
І слiз з людських очей. Хто тее знае?
Колись я думала для тебе на прощання
Увити гарне рондо чи сонет
І рифмами уквiтчати навколо,
Немов гiльце весiльне, — та шкода!
Тепер посох садочок мого серця,
Не знаю, чи коли й одмолодiе.

Торiк бувало тут, над сим потоком,
Звивала я тобi вiнки барвистi,
Тодi ж у мене i квiтчастi вiршi,
Жартуючи, лилися з-пiд пера, —
Але тепер нема квiток для мене
Нi в полi, нi в дiбровi, нi в душi.
Колись я мала той дiвочий звичай,
Як покидала край який надовго,
Збирати квiтки з наймилiших мiст
І брати iх на пам’ятку з собою,
Тепер взяла я грудочку землi,
Колись ii положать надо мною…

Сестрице люба, я тобi бажаю
Ясного щастя (коли се не мрiя!),
Щоб «радою» i радiстю ти стала
Усiм, кого ти любиш. Я бажаю,
Щоб сее перше i безмiрне горе
Було остатнiм у твоiм життi.
Коли ж яка смутна година прийде
І сльози самохiть поллються iз очей,
Тодi поглянь, кохана, на схiд сонця
(В ту сторону, де наша Украiна)
І пригадай, що десь е хата й серце,
Тобi одкритi завжди. Може, думка
На схiд полине, а печаль на захiд.

Для мене, сестро, щастя не бажай
(Ми з ним чогось не можемо ужитись!),
Ти побажай менi одваги й сили бiльше
Сповняти той великий заповiт,
Що я несу з собою на Вкраiну…

Хай спогад мiй мiж вами буде краще,
Нiж я сама була, — адже здалека
Тумани навiть золотом сiяють, —
Тож «споминайте добрими словами»!
Для мене спогад про те щастя й горе,
Що всi ми вкупi тут переживали,
Тим буде, чим молитва для набожних.
А вас усiх… нi, годi вже! Прощай!

Божа iскра

Вороги:

Геть iх, поетiв! навiщо iх спiви?
Хто тепер слухать iх рад?
Нас оглушили вже «тихi мотиви»
«Снiв» тих, «фантазiй», «балад»!

Чули ми й тую «громадськую тугу»,
Все то слова голоснi,
Хату нагрiти в зимовую фугу, —
Навiть на те не суднi!

Годi тих спiвiв! i так уже сумно.
Поспiхом спiв ваш бринить…
Слова не тямите мовить розумно,
А вiршувать — аж горить!

Прихильнi:

Нi, не стихайте, солодкii спiви,
Всяк з нас iх слухати рад,
Любо колишуть нас тихi мотиви
«Снiв» ваших, «мрiй» та «балад».

Тiльки навiщо той смуток i туга,
Вже ж бо i так ми сумнi.
Хай нас колишуть, як пестощi друга,
Вашi лагiднi пiснi!

Нiч налягла безпросвiтним склепiнням,
Очi й серця нам тьмарить,
Хай же привiтним i тихим промiнням
Божая iскра горить.

Поет:

Годi вам, гурт ворогiв i прихильних,
Марнi слова промовлять.
Краще iдiть научiть божевiльних,
Як iм притомними стать.

Бачили ви, як велике багаття
Кида вогонь аж до хмар?
«Божая iскра» — то тяжке прокляття,
Дикий i лютий пожар.

Вогнища того не може людина
Нi запалить, нi вгасiть,
В кого ж запала хоч iскра едина, —
Вiк ii буде носить!

1895

Slavus — sclavus

Слов’янщина! — який величний гук,
Який широкий i мiстично темний.
І скiльки лiт i як багато рук
Для неi будували храм таемний.
Посеред храму п’едестал звели,
І статую поставили на ньому,
І вид, немов Ізiдi, зап’яли
Покровом щiльним iдоловi свому.
Стоiть таемна статуя давно,
Час тихо упливае рiк за роком,
І досi ще нiкому не дано
В лице iй глянути одважним оком.
А що ж величноi Слов’янщини сини,
Нiмоi матерi проречистii дiти,
Мiж людьми чим прославились вони?
Чим похвалитись iм, з чого радiти?
Дивiтеся: з них кожний як один,

Що свiт би здержав на плечах здорових,
Мiцний, як дуб кремезний, слов’янин
Покiрно руки склав в кайданах паперових
Та раз у раз поклони низькi б’е
Перед стовпом, короною вiнчанним,
Порфiрою укритим; стовп той е
По праву спадщини царем названий.
І кожний весь в кровi, в сльозах його лице,
Троiстая нагайка тiло крае,
А вiн, ховаючись, плете сильце
І братовi пiд ноги простирае.
Колись, бувало, сильний чуженин
Слов’ян-рабiв виводив на майдани, —
Тепер, куди не глянь, усюди слов’янин
На себе самохiть кладе кайдани,
І кажуть всi: варт вiл свого ярма,
Дивiться, як покiрно тягне рало!
Нi, ймення слов’янина недарма
Синонiмом раба мiж людьми стало!

1895

Братовi й сестрi на спомин

Менi в сю нiч приснився ясний мiсяць,
високе небо, вiльний винокол.
Блакитне свiтло сяло i тремтiло,
немов огонь таемний чарiвницi,
а над тополею зоря свiтила,
моя зоря, що скрiзь менi сiяла,
поки мене не замкнуто вiд неi
в камiннiй клiтцi в чотирьох стiнах.
Менi приснилась, друзi моi рiднi,
безсонна нiч одна, що так давно минула,
та не забудеться вона повiк.
В той час була для мене скрiзь весна,
вона була i в серцi, i в природi,
блакитнi й бiлi пролiски цвiли,
i я втiшалася весняними квiтками
так, мовби всi вони росли для мене…
І я тодi жила. Безсоннi ночi
минали швидше, нiж у снi коханiм,
снувались думи, пролiтали мрii,
а спогади з надiями сплiтались
в один вiнок, були там лаври, квiти…
були й терни, я потiм те дiзнала,
тодi ж не чула — нiч зачарувала.
Ти знаеш, сестро, як блакитна нiчка
бентежить серце, думку порива?
«Не спи, не спи! — говорить ясний мiсяць, —
бо як заснеш, я промiнь наведу,
немов стрiлу, i встрелю в сонне око, —
присняться марища блiдi i невиразнi,
жах стисне серце i розбудить вмить.
Не спи, не спи, тебе я очарую,
i наяву побачиш дивний сон».
Чи знаеш, брате, як лагiдна зiрка
говорить: «Погаси робочу лампу,
покинь книжки, забудь свою роботу,
поглянь на мене i згадай тi зорi,
що десь далеко, там, у парi сяють,
я завжди в них дивлюсь, мов у свiчада,
в таку блакитну нiчку, як оця».
Моi коханi, я б сказала вам:
не слухайте отих речей пiдступних,
та знаю, що даремне згине рада,
бо я сама собi ii давала
i власна рада марне загубилась.
У тую нiчку, що давно минула,
що я тепер побачила у снi,
я довго слухала розмову чарiвну
ясного мiсяця й лагiдноi зорi,
а серце стукотiло так раптово,
а думи ткали безконечну тканку,
мережану при сяевi блакитнiм,
аж поки сяево зробилося рожевим,
тодi у серцi якось обiзвалось,
мов жайворонка спiв, виблиснуло, мов промiнь…
Коли ясне весняне раде сонце
малу кiмнату рясно освiтило,
то на столi на бiлому паперi
виразно рiвнi щiлочки чорнiли…
Про що були моi думки й писання,
не буду вам казати, друзi рiднi, —
бо в вас, наперекiр сумним очам,
прорветься гама непокiрна смiху,
i буде жаль менi на сльози, вам на смiх.
Тож не питайте, що менi iще
примрiялось в блакитному сiяннi.
Менi в сю нiч приснився мiсяць ясний,
високе небо, вiльний винокол…

05.12.1896

* * *

Не дорiкати слово я дала,
І в вiдповiдь на тяжку постанову
Ти дав колючу гiлочку тернову,
Без жаху я в вiнок ii вплела.

Ряснiше став колючий мiй вiнок…
Дарма, я знала се! Тодi ще, як приймала
Вiд тебе зброю, що срiблом сiяла,
Я в серце прийняла безжалiсний клинок.

Тепер менi не жаль нi мук, нi кровi,
Готова я приймать i рани, i терни
За марнi мрii, за святii сни
Пречистого братерства i любовi.

2.02.1897

* * *

Motto: Дурак — красному рад.

«Кров твоя — рубiн коштовний,
Кров твоя — зоря свiтання,
Кров iз серця для поета
Надгорода i придбання».

Так поету люди кажуть.
Звик вiн вiрить у дурницi.
І радiе кровi з серця,
Наче царськiй багряницi.

Люди всьому знають цiну.
В них нiщо не гине марне,
А поету, як i дурню,
Що червоне, те i гарне!

02.02.1897

* * *

…Так прожила я цiлу довгу зиму.
Зима минула, i весна настала, —
Для мене все однакова пора.
Мiй час пливе собi так тихо-тихо,
Як по ставку пливе листок сухий.
Чудне життя… якби часами серце
Живим жалем i болем не проймалось,
Не знала б я, чи справдi я живу,
Чи тiльки мрiеться менi життя крiзь сон.
Стiни чотири тiсно оточили
Мене навколо: се ж увесь мiй свiт.
Там, за вiкном, я чую, свiт iнакший
Шумить-гуде, веде свою розмову.
І туркiт повозiв, i людськi голоси,
Дзвiнки трамваiв, гомiн паровозiв
Зливаються в одну тремтячу ноту,
Мов тремоло великоi оркестри.
І день i нiч гуде ота музика.
Який шумливий свiт там за вiкном!
Та я його не бачу. Тiльки й видко
Менi з вiкна шматок рiзьби на брамi
Та ще тополю iз мiського саду,
Крiзь неi часом зiронька свiтила.
Ще видко неба стiльки, що в вiкнi.
Тепер я знаю, що весна надворi,
Бо соловейки здал

ка щебечуть,
Лунае гомiн листя молодого,
І крiзь тополю вже зорi не видко.
Ранiш я знала, що була зима,
Бо миготiли за вiкном снiжинки
Та срiбнi вiзерунки на шибках.
Оце менi уся пори признака…
І жаль менi, i думаю я з жалю:
Та чи не так, як от тепер весну,
Я бачила кохання, й молодощi,
І все, чим красен людський вiк убогий?
Те все було, та тiльки за вiкном.

25.04.1897

* * *

Ти, дiвчино, життям розбита, грай!
Грай на оцих людьми розбитих струнах,
Ачей же так гармонii осягнеш,
Їi ж було в твоiм життi так мало…
О, не вважай, що криком, а не спiвом,
Акорди першi залунають. Грай!
Адже й твое життя так починалось.
Де ж потiм ти взяла тi нiжнi тони,
Що навiть злих людей до тебе привертали?
Ти iх знайшла в своiм розбитiм серцi,
Невже не знайдеш iх в розбитих струнах?
Грай. Ось оця струна зовсiм порвалась,
Ти не торкай ii, ся так ослабла,
Мов тятива в дитячiм самострiлi,
Торкнись ii злегенька, ледве-ледве,
Вона озветься тихо, мов луна
Себе самоi. Як рука натрапить
На ту струну, що ствердла вiд мовчання,
Шарпни струну безжалiсно, потужно
І брязни в неi, наче на пожежу.

1897

Прокляття Рахiлi (Апокриф)

«Чутно крик в Рамi, великий плач i скарга,

Рахiль плаче по дiтях своiх

i не може потiшитись, бо iх немае».

    (Єв. Матв. 2, 18)

З’явилося новее свiтло в свiтi,
У Вiфлеемi, в тихому селi,
І засвiтилася у темному блакитi
Нова зоря, щоб i старi, й малi
Дорогу знали до свого месii,
Малого сива вбогоi Марii.
Пiшли усi поклон йому вiддати —
Волхви, царi i вбогi пастухи,
Втiшалася обрана богом мати,
Сповнялась материнськоi пихи,
Святоi гордостi, що кожна мати мае,
Як на руках свое дитя тримае,
Бо кожнiй матерi дитя ii месiя,
Давно сподiвана i справджена надiя.
О матерi! щасливi тричi ви,
Коли про вашу любую дитину
Не дбають нi царi, нi мудрii волхви,
Коли нова зоря очей не вабить сину,
Тодi не треба кидати господи
І йти на безвiсть у далекий край,
Щоб рятувать вiд лютоi пригоди
Свою дитину, свiй единий рай,
Так, як Марiя сина рятувала,
Свiй скарб единий, скарб той свiтовий,
Що сила темная на страту роковала,
Бажаючи вгасить вогонь новий.
Вночi зiбралася мала родина
І подалась в пустиню крадькома,
В пустиню iх зоря провадила сама,
Оберiгала iх сторожа янголина,
Безлюднii шляхи пiсковатi бiлiли,
По них вигнанцi йшли замисленi, самi,
Як мрii, крила янголiв летiли,
А винокол був схований у тьмi…
Шука месiю Ірод в Палестинi,
І ллеться кров, як навеснi вода,
Так падае дитина по дитинi,
Як з дерева роса тремтячая спада.
Скрiзь голосiння, плач i крик великий,
Риданням Іудея пойнялась,
В Шеолi темному озвався гомiн дикий,
І давняя Рахiль iз гроба пiдвелась,
По дiтях страчених вона ридае,
Марою бiлою до трупiв припадае,
Прокляття, скарги, мов пожежi дим,
Знялись до неба. Вчув iх Елогiм
І посланця свого послав вiн до Рахiлi.
Із неба злинув Серафим зорею,
Наметом засiяли крила бiлi,
Як, потiшаючи, схилився вiн над нею.

Серафим:

Вгамуйся, бiдна мати, не ридай!
Нехай тобi сiяе так надiя,
Як та зоря нова. Рахiль, вгадай:
«З Єгипту мае вам прийти месiя».
Радiй, Рахiль, Ізраiль оживе,
Месiя дасть йому життя нове!

Рахiль:

Радiти, кажеш ти? менi радiти?
О Серафим! у вас на небесах
Не плачуть матерi i не вмирають дiти,
Вам невiдомий смертi страх.
Месiя! що йому до нашоi недолi?
Вiн пан землi, безсмертний божий син.
Моi сини в понурому Шеолi,
Не вернеться вже звiдти нi один.
Нiхто iх звiдти визволить не може, —
Важкий, холодний сон налiг на груди iм.
Ягве, страшний Ягве! Таемний Елогiм!
Адонаi-Шаддаi, грiзний боже!
До тебе я за помстою вдаюсь,
Тобi я, тiнь ображена, молюсь!
Нiхто не може лiтери змiнити
Твоiх мiцних одвiчних установ,
Чотирнадцять колiн заледве може змити
Пролитую безвинно людську кров, —
Дивись, тепер ii пролито цiле море
Для того, щоб живим зоставсь один!
За кров дiтей моiх, за материне горе
Нехай заплатить сей, Марii син!
Бо коли нi, то в день страшного суду
На Йосафатовiй долинi стану я
І перед зборищем мерцiв волати буду:
Себе суди, неправий судiя!..

Поблiд вiд жалю ясний Серафим
І тихо знявся мовчазний угору,
Закривши вид крилом сiяючим своiм.
Рахiль стояла посеред простору,
Неначе стовп могильний… Чорна мла
Тремтiла й никла пiд зорею Сходу,
Що ясне й тихе промiння лила,
Немов живущу i цiлющу воду.
На зiрку глянула з ненавистю Рахiль,
Блiдii руки здiйняла з грiзьбою:
«Гори, проклята зiрко! на сто миль
Марii й синовi освiчуй путь собою.
Марiе, радуйся! твiй син, твоя любов,
Живий, у захистi, та прийде та година,
Даремне згине так твоя дитина,
Як сi моi нащадки. Кров за кров!»

1898

* * *

Як я люблю оцi години працi,
Коли усе навколо затиха
Пiд владою чаруючоi ночi,

А тiльки я одна неподоланна
Врочистую одправу починаю
Перед моiм незримим олтарем.
Летять хвилини — я не прислухаюсь.
Ось пiвнiч вдарила — найкращий працi час, —
Так дзвiнко вдарила, що стрепенулась тиша
І швидше у руках забiгало перо.
Години йдуть — куди вони спiшаться?
Менi осiння нiч короткою здаеться,
Безсоння довге не страшне менi,
Воно менi не грозить, як бувало,
Непевною i чорною рукою,
А вабить лагiдно, як мрiя молода.
І любо так, i серце щастям б’еться,
Думки цвiтуть, мов золотi квiтки.
І хтось немов схиляеться до мене,
І промовляе чарiвнi слова,
І полум’ям займаеться вiд слiв тих,
І блискавицею освiчуе думки.
Передсвiтом чорнiе нiч надворi,
І час гасити свiтло, щоб його
Не засоромив день своiм сiянням,
Погасне свiтло; та палають очi,
Аж поки досвiтки в вiкно тихенько
Заглянуть сивими очима i всi речi
Почнуть iз темряви помалу виступати,
Тодi мене перемагае сон.
А ранком бачу я в своiм свiчадi
Блiде обличчя i блискучi очi,
А в думцi, мов тривога, промайнуть
В дитячих лiтах чутii легенди
Про перелесника. Розказуе, бувало,
Стара бабуся нам, маленьким дiтям:
«Була собi колись дiвчина необачна…»
Про необачну дiвчину, що довго
За кужелем сидiла проти свята,
І не молилася, й на дзвони не вважала,
І спати не лягала, от за те
До неi уночi з’являвся перелесник,
Не дьяволом з’являвся, не марою,
Спадав летючою зорею в хату,
А в хатi гарним парубком ставав,
Облесливим — речами i очами.
Вiн iй приносив дорогi дарунки,
Стрiчки коштовнi й золотi квiтки.
Вiн дiвчину квiтчав, i молодою
Своею називав, i коси розплiтав iй,
Речами любими затроював iй серце
І поцiлунками виймав iз неi душу.
На ранок, як спiвали третi пiвнi,
Зникав той перелесник, а дiвчина
Уквiтчана, убрана засипала
Камiнним сном. А потiм цiлий день
Блiда ходила, мов яка сновида,
І тiльки ждала, щоб настала нiч,
Щоб з перелесником стояти на розмовi,
А тим розмовам був лихий кiнець…
«А хто ж був перелесник той, бабусю?» —
Питала я в староi, та вона
Хрестилась тiльки завжди i казала:
«Та не при хатi й не при малих дiтях,
Не при святому хлiбовi казати.
Не згадуй проти ночi, бо присниться!»
Так, я тебе послухала, бабусю,
Не згадую нiколи проти ночi
Про перелесника, мое свiчадо тiльки
Нагадуе менi про нього вдень.

19.10.1899

Impromptu

Когда цветет никотиана
И точно светит из тумана,
Как будто падшая звезда,
Вся бледная от тайной страсти,
Все вкруг становится тогда
Покорно непонятной власти.
И если вы тогда вдвоем
И возле вас сияют очи, —
Горя таинственным огнем,
Как отраженье звездной ночи,
И голос милый вам звучит,
Как будто в тишине журчит
Струя волшебного фонтана,
Бегите прочь от этих чар,
Они зажгут в душе пожар,
Когда цветет никотиана.

Когда цветет никотиана,
Все, все тогда полно обмана,
Опасна ночи тишина,
Как то затишье роковое,
Когда коварная волна
Хранит молчанье гробовое.
Вот-вот нахлынет звуков рой
И встрепенется мысль, как птица,
И вспыхнет в темноте порой
Воспоминания зарница,
Как будто неизвестный друг
Страницы развернет вам вдруг
Давно забытого романа, —
О, если дорог вам покой,
Не прикасайтесь к ним рукой,
Когда цветет никотиана.

1899

* * *

Дивилась я на тебе i в ту мить
нестямилась, як руки самохiть
для тебе почали вiнок сплiтати, —
була твоя краса, як тi гранати…

1899

* * *

Часто кажуть: «яснi зорi,
То найкраще в цiлiм свiтi».
Чи гадае хто при тому,
Що за свiтом е ще кращi?
Уночi у сонних мрiях
Летимо ми геть од свiту,
Хто летить в безодню чорну,
Хто в срiблястi емпiреi,
Хто хаос непевний бачить,
Хто з зiрками водить коло,
А як тiльки сонце гляне,
І хаос, i зорi зникнуть.
І хаос, i зорi зникнуть,
Стане рiвно, ясно, бiло,
Мов у зшиточку чистенькiм
Школяра, що добре вчиться.
Але есть на свiтi люди
Необачнi, безпораднi,
Що й при свiтлi сонця бачать
І хаос, i яснi зорi,
Кращi зорi, нiж небеснi,
І хаос, темнiший пекла.
Люди тi не знають свiтла,
Як там рiвно, ясно, бiло.
В тих людей життя бувае,
Мов порiзненi листочки,
Де написанi поеми
Божевiльного поета.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить