Ангели помсти
Олесь Ульяненко

Олесь Ульяненко (справжне iм’я Олександр Ульянов; 1962–2010) – найрадикальнiший i найжорсткiший украiнський письменник, автор понад 20 творiв. У видавництвi «Фолiо» вийшли друком його романи «Сталiнка», «Дофiн Сатани», «Квiти Содому». Трилогiя «Ангели помсти» друкуеться вперше.

Буремне життя Олеся Ульяненка сповнене пригод i таемниць. Вiдомо, що вiн закiнчив Миколаiвську морехiдку, був якутським шаманом; воював спочатку у ВДВ у Нiмеччинi, а потiм в Афганi; тусив з легендами пiтерського року; заробляв на життя пiдпiльним боксом; був послушником у Лаврi; вiн единий в Украiнi отримав Малу Шевченкiвську премiю; був першим офiцiйно визнаним порнографом незалежноi Украiни; вiдстояв свое добре iм’я у судi i був знайдений мертвим у своiй квартирi за пiвроку по тому.

Трилогiя «Ангели помсти» складаеться iз трьох частин – «Марго», «Альма» i «Танька». Це, без перебiльшення, кримiнальне чтиво розкривае перед нами свiт розкiшних та пiдступних жiнок та iхнiх романтичних коханцiв – красивих i сильних чоловiкiв. Три iсторii, три жiночi долi – зовсiм рiзнi, проте…

Усе, що ви хотiли дiзнатися про смерть, але страхалися спитати…

Олесь Ульяненко

Ангели помсти

Трилогiя

Свiтлiй пам’ятi Олександра Мисака

Марго

1

Це була субота, сплутати неможливо, тому що саме в суботу Дицик, Абрам, Сальдо i я починали танцi. Я ii побачив вiдразу крiзь каштанове оперення американського клена, що вже давно побите грозою, яка упала якраз на Трiйцю, на вiдкриття собору, але все це ще попереду: i тi гiлки, побитi градом, i повiнь, що затопила пiвмiста, i наше помешкання, яке ми втрачатимемо шматок за шматком. Я виводив «Донну», а вона виходила з-за зеленого ящика тиру, де працював криворукий дядя Коля. І вони теж рушили, наче зговорившись, iй назустрiч. А я спiвав «Донну». Це якраз мiж вечором i повними сутiнками. День шматком фiолетового плаття морочився у просторi мiж аптекою i танцювальним майданчиком. Марго завжди чомусь, випадково чи нi, виходила пiд «Донну». Тодi, коли я зустрiв ii, в той день, вона сказала менi, що зрада для неi носить гiркуватий смак золотистого меду. І клацнула у ротi рожевим язиком, перевернувши його i вперши у щоку. Марго була як намальована. Каштанове волосся, завиток до завитка. Обличчя видовжене, з прямим носом i трохи по-азiатськи роздутими нiздрями, зеленi очi, мов далека сумна злива, що вiдходить у туманi дитинства. Їi тiло гнучке i красиве, з вишуканим викликом, що не породжував анi фантазii, анi бажання, його приемно було розглядати, але погляд знову i знову повертався до ii зелених очей, якi навiть не закликали по-жiночому, а були просто вiдвертими i чесними. Принаймнi так видавалося. Марго нiчого не приховувала. Навiть того дня, коли вона заговорила про зраду. Нi з того нi з сього. І менi вiдразу чомусь захотiлось смiятися, стенути плечима i сказати, що он, мовляв, iх би це зацiкавило: Ульяна i Пономаря. Он вони i зараз стоять, середнього зросту, широкоплечi, з вовчими незалежними поглядами. Обидва патлатi. Ульян з вигорiлим каштановим, а Пономарь з пшеничним вiд природи волоссям. Обидва мовчазнi – значить, сьогоднi танцi пройдуть без особливих пригод та ексцесiв, як любив жартувати той же Ульян. Якщо вони говорять без угаву i все лiве, то знай, що щось намислили i надумали такого, що жодна голова у нашому мiстечку не придумае. Недарма iх цигани обходять десятою дорогою. Старi циганки у рясних спiдницях плюють iм у спину i хрестять повiтря, примовляючи до цього дiйства: «Чорти! Чорти! Чорти!» А зараз вони стоять, засунувши руки в кишенi. Пономарь кусае щоку, а Ульян тупо розглядае синю пачку «Експреса». Але обидва бачать Марго, яка йшла вiд зеленоi будки тиру; цигани i безногi рушили вiдразу з iншого боку, вiд ресторану, з глибокоi синьоi арки школи пiд номером два. Хтось покликав мене: «Венька!»

Спочатку я подумав, що це клятуща спека розтопила в моiй головi кавалки мозку. Потiм зрозумiв, що вiд хвилювання сповз зi стола i почав якогось бiса ритися у пластиковому синьому вiдрi для смiття, з купами пошматованих, наче висланих з того свiту, депеш. Я подивився, рiжучи очима упоперек стола, на загратоване, у виглядi сонця, вiкно. Тiльки тодi зрозумiв, що дивлюся на вiкно крiзь грановану склянку з чаем, з цейлонським ярличком. Такi до нашого мiстечка не завозять. І в цих краях мало знайдеться людей, якi будуть у таку спеку хлебтати чай. Швидше, кисле пиво та дешеве яблучне вино, що вiдгонить гноем та дихлофосом. Дивлячись на бурштиновий простiр, що колисався у загратованому вiкнi, я подумав, що повинен встати i зупинити ii, Марго. У менi наче жив хтось iнший, спраглий та ненаситний, який кожного дня пошепки перед люстром повторював ii iм’я. Я дивився на порожню сiру вулицю, на край парковки, на кiнотеатр, повний у вихiднi трiскучих сектантiв та баптистiв, на мiсто з несподiвано незнайомими людьми, котрi вийшли з iншого сторiччя. Я дивився в цей кольдкремiв порожнiй простiр, з причепленим кутиком десертноi кав’ярнi, де

тепла крем-сода, безкiнечна балаканина мiсцевоi молодi за чашечкою розчинноi кави, з одного боку, а з iншого – банда Ульяна i Пономаренка: Черевик, Вишня, Кабан, Пономарь-середнiй, – розвалившись, обговорюють чергову оборудку, яка нiчим iншим не закiнчиться, як бiйкою, жорстокою i короткою. В кушпелиннi вилинялого передвечiр’я я побачив двi постатi, що, сутулячись, на дерев’яних ногах шкребли асфальтом, тихо, впiвголоса перемовляючись. Цi два вовки знали, що я завжди пантрую зi своеi схованки, але вони були нахабними, нiчого не боялися, i я iх ненавидiв. Ненавидiв не менше, анiж любив Марго, яка мiсячним променем вплуталася у iхне паскудне, нiкому не потрiбне життя. Ось вони зупинилися. Сiли на металевий паркан. Сидiли там набурмосенi, мов молодi пiвники; стримiли на тому мiсцi, де завжди ворушилася сонячна пляма. Вiтер обдував вилиняле мiсце з року в рiк, з року в рiк… Вони перемовлялися мiж собою, скупо вириваючи слова, а потiм розвернулися i пiшли прямо на вiкно; я зрозумiв, що Ульян щось передав Пономарю, наймолодшому серед усiх братiв. До речi, з вини цих двох корешiв мiй брат Силка скнiе нинi дiльничним у далекому Глобинi. Те, що перекочувало з рук Ульяна до рук Пономаря, було для мене знаком, сигналом, i час натягнувся сталевим ланцюгом, стримуючи дикого звiра, який спав у менi довго, довго, довго… Але я знав, вiдчуваючи, як розпускаються, ростуть у грудях полiпи, набрякають соком нездiйсненних мрiй, бутонами вилазять iз зашпори, – я розумiв, що сидьма тут сидiтиму, пришпилений до своiх обов’язкiв. Я, блаженний до безумства, убивав свiй час, настирний i глупий, нудний, як снiданок самотностi на свiтанку, прiсний, як степ, якщо на нього подивитися з урвища на краю цього мiстечка, з двадцятьма, чи вже нинi тридцятьма, тисячами душ. Сьогоднi заходили серед ночi Джафар i Будулай, i вони попередили, що нiкому з ментiв не треба у це встрявати, якщо я, звiсно, не пам’ятаю шiстдесят восьмого, а якщо у когось протрухлявiлася пам’ять, то нехай тобi брат нагадае шiстдесят восьмий. Ми всi добре знали шiстдесят восьмий. У мiстi всi знали про тi подii. Про це менi говорив Жора Стрижак, наш стукач, який зогнив вiд раку, обростаючи якоюсь коростою.

Колись то був майже двометровий красень. Вiн, напевне, був першим, хто принiс у цю краiну слово «марафет».

Я вже наперед знав. Тому не спав цiлу нiч: курив, пив. Потiм бродив тихими вулицями, мружачись вiд липкого лiхтарного свiтла, такого, яким воно бувае у провiнцiях. Парком вийшов на безлюдний пляж, де пiсок трiщав вiд холоду. Висiла ясна нiч iз золотою пломбою мiсяця. Був саме той час, коли все збуваеться, але для мене те не мало нiякого значення. Я нiколи не думав, що вона повернеться, ось так вiзьме i повернеться. Вона була чи не единою дiвчиною, яка вiдповiдала на моi листи. Так просто. Я сидiв до ранку на кручi, дивлячись, як темна вода виповзае з очеретiв. Я дивився на сонце, що тiльки-но замрiяло, i в тому свiтлi мiстечко здавалося кимось вправно розкладеними шаховими фiгурами. А сам ти проживаеш у сiрому попелi свiтанку. Менi знову i знову згадувалась наша перша зустрiч. З одного боку мрiяло сонце, з iншого – проглядався круглий мiсяць, а менi вчувалися тi слова, що вона тодi говорила про звiрiв, хоча пройшло багато рокiв. І про звiрiв вона розповiдала так, наче то були люди. Мiсяць кругло висiв над урвищем, освiтлюючи двiр i порожнiй вiзок, що ii безногий дiд ганяв пiд грушами лимонками, пiд могутнiм, з вилузаною, наче людська короста, корою горiхом. Так… Так пропiкае саф’ян шкiри яблуневий оцет. Крапля за краплею. Життя за життям. Так роки пробивають дорогу до невидимого, намагаючись пустити корiння в цей слизький та вологий свiт. Менi нiколи не приходило в голову, що вона повертаеться заради цього, заради нього. І нинi я стояв, як зараз стою, як буду стояти вiчнiсть, на вивiтреному сонячному п’ятаку, а Пономарь передавав менi вальтер iз сiмома набоями.

Я знав, що вона повернулася. На фiга вона це зробила? Просто менi хотiлося натерти пику цiй сучцi, з тiлом ласки й очима змiюки. Але не здогадувався, що в Ульяна вiд неi макiтрилося в головi. До цього ми на «бiржi» намагалися триматися осторонь, тiльки старики пiдкидали смоли до котла, але iм виднiше. Жора, вiдмотавши черговий строк, пiшов на спочинок, тобто втратив усiляку владу в мiстечку, всi зв’язки, що еднали його з вищим босяцьким свiтом. Десь у квiтнi Жорi поламали ребра хлопцi з Вишнякiв. Але старики мовчали, мовчали i ми. Жора, здавалося, втратив статус короля мiста. Але сходняк iхнiй зберiг Жорi привiлеi. Колись я захоплювався цим двометровим велетнем, але зараз парша i всi його мутки навколо наркоти викликали у мене огиду, й аби моя баба не говорила, що близького убивати грiх, то Жору точно доiдали б раки у вишнякiвських кар’ерах. А так… А так: можна з’являтися на бiржi й напиватися до смертi, нахабно горланити до ранку в порожняк вулицi, слухати, насолоджуючись, власний крик, наче гуркiт лiтака, коли поливальна машина виiде змивати всi грiхи нашого мiстечка; ще вiн мiг гаркнути на

ас з Ульяном i поскаржитися, що замiна у нього росте хрiнова. Ми дивилися з Ульяном на нього, як на об’ект, котрий скоро зiллемо в стiчну канаву. І тому коли Жора Стрижак сказав, щойно побачив Марго: «Ага, ще та цаца!» – бiльше нiчого не сказав, то всi подумали, що вiн склеiть цю шiстнадцятилiтню лахудру. Проте нiчого не трапилося. Ми й не чекали. Напевне, в одного Ульяна роiлися гнилi атоми в головi. Вiн заперся вдома на два днi i змайстрував iз залишкiв трофейного вальтера шмалер. Класний. Нiчого не скажеш. Але, охолонувши, зрозумiв, що Жора i так не жилець, час його пройшов, i що проти Джулая нiхто не пiде. Всi обсеруться по самi вуха. Жора перетворився на сцикливого алкоголiка з претензiями. Марго була не того поля ягода. Та й опустили його сповна вишнякiвськi, хоча це нас мало тривожить, але в душi ми всi радiли, що цей тиран у пiдтяжках нарештi не на жарт сполошився. Опустили його за стару, давно забуту iсторiю з одноногими й циганами. Цю iсторiю краще знае Ульян, бо його баба Марiя Євгенiвна штопала цих виродкiв у полiклiнiцi. Яскраво розповiдав про тi подii, що сталися мiж циганами, одноногими та ментами, i батько Кабана, Трофимич. Як послухати, то його участь у них була чи не найвiдповiдальнiшою. Батя Кабана вiдвозив жмурiв до трупарнi з двома п’яними ментами. Коли вам доведеться побувати в наших краях, то не дивуйтеся, якщо вiдразу потрапите на Трофимича або на iнших подiбних до нього чоловiкiв. Сиплого полудня вони сидять десь у тiнi, мирно куняючи у парах сивухи. І знають всi iсторii, що вiдбулися тут ще вiд початку заснування мiста. Тi перекази прiснi та одноманiтнi, а тому чимось нагадують недобудованi храми, так вважае Ульян, вiн любить старого Кабана, бурлаку i роботягу Трофимича. Але найсумнiше, що всi нитки iсторii, розпочатоi ще до нашого народження, сплiтаються клубком чорних гадюк на Марго, на цiй красивiй зеленоокiй смертi, на горлянцi ii безногого дiда, який на повного мiсяця витягував свою тачанку «спасiба Гiтлеру» i катав ii м’язистими, по-звiрячому дужими руками, намотуючи на спицi лопухи та полин. Його так i знайшли вранцi одного чистого дня в канавi, з дробовиком у руках, з осклiлим поглядом. Так вiн помер… А Марго вже була тут, як злий дух чи пекуча весняна радiсть, вiд якоi намагаються сховатися лiтнi люди.

Ага, знаю ii, знав ii дiда Джулая. Його ще прозивали Шульгою, але де там розiбрати, як вiн користався своiми кiнцiвками, цей безногий чорт. Хоча я бачив багато паскудства у своему життi на цьому триклятому п’ятачку, та мушу запевнити, що Джулай був найбiльш нормальною людиною в цьому мiстi, з людяною посмiшкою, щоправда, без нiг, але сама природа чи Бог компенсували цю втрату його спокiйною, незлобливою вдачею. Ось так. Дивна iсторiя. Як снiг улiтку. І весь час як нап’юся, то згадую ii, наче нiчого iншого у мене в життi не лишилося. Джулай тримав безногу банду десь пiд Мореньками, побiля ставка, але точно де – так нiхто i не дiзнався. Можете собi уявити. Тодi у Хоролi тисяч дванадцять усього жило. Таке собi село, але нiхто нiчого про ту банду безногих толком не знав. Отака була конспiрацiя. Якраз по вiйнi. Вiрнiше, усiх головорiзiв спочатку зiбрав Ляшко. Голова лиса, з одним вухом, з довгими руками. Нап’еться i котить на вiзочку згори, а руки, як великi кочерги, волочаться. Служив Ляшко, кажуть, у Рокоссовського. Там-то i заробив калiцтво та свободу. Пiд Люблiном йому ноги вiдчикрижило. Не пробув i мiсяця вдома, як назбирав таких безногих головорiзiв, як i вiн сам. Шастали по мiлкотi, здебiльше – не вдома, а перебиралися поiздами до глухих сiл. Там, у глухих селах, вони вперше i зiткнулися з циганами. А малого Джулая понесло пiд американський студебекер. Його тиждень рiзали. Спочатку тут, тодi в областi, а потiм у Киевi вiдхайдехали обидвi ноги i вiдправили сюди, в Хорол, помирати. Його баба Ульяненчиха i врятувала. Вона повернулася з фронту i завiдувала полiклiнiкою. Їй так i сказали: «Євгенiвна, приймай жмура!» Євгенiвна, пряма, з цiпком у руках, пальцi в срiбних перснях, поправила окуляри на прямому, як стрiла, носi i сказала: «Ти не жени, дорогий, коней!» І витягла Джулая з того свiту, а думаю зараз, то краще б загнала його, бо не знала, на яку муку наражае. То була жiнка iз залiзним характером, з бувших, значить. Євгенiвна збирала його по частинах, а на дворi, на маленькому п’ятачку, отам-от, пiд широким каштаном, де до яру викидають протези, мензурки всiлякi, топталося люду немiряно, якогось дiдька переживаючи за того самого Джулая. Це всi бачили. Як Джулай потрапив на очi Ляшку, того нiхто не знав. Ляшко його i навчив кататися на вiзку з пiдшипникiв i пари погано заструганих дощок. Кажуть, що справа то темна. Ось дасть по писку Джулаю й заставляе того дряпатися на гору, на саму Лубенську. Вчив вiн Джулая люто, проте виявилося, що недарма. Да, цiле кодло пригрiв Ляшко. Всi з медалями, планочками, однi ветерани, це вже пiзнiше молодняк почав сповзатися звiдусюди. А так бiльше там фронтовики стояли. Жебрачили по вокзалах, тинялися по всiй областi, ото мафiя. Вiд К

еменчука до Полтави все схоплене. А потiм назад, по норах. Як туди вплутався малий Джулай, то одному Богу вiдомо. Безногi чим тiльки не промишляли. Самогоном, краденими шмотками, пiзнiше кокаiном та морфiем, маком. А з кiнця п’ятдесятих вони тримали общак, що до вуркаганського не мав нiякого вiдношення, i все завдяки Джулаю. Урки лише скрипiли зубами. Рiзали люто один одного спочатку. Тодi ж сталася дивина: молодий безногий Джулай запав на Любку Калiстратенко. Вiд тiеi зарази Любки мороз дер поза шкiрою, нерви вивертав. Це було тодi ще, коли ii Калiстратенко займав якусь мiзерну посаду в мiсцевому вiйськкоматi. А привiз вiн ту Любку бозна-звiдки. Мала смарагдовi очi, бiлу шкiру, що аж переливалася на сонцi. Нiчого собi баба, сказав би. Чоловiкiв у вузол в’язала. І баба Ульяненчиха ii любила. А баба була цiкавою жiнкою, красивою i гордою, чи не единою, хто в нашому затурканому мiстечку читав книжки. Знаю про все це, бо пiдробляв на санаторському шарпаку.

…Ми пили кукнар, коли пiдiйшов Кабан. За його спиною кришталевою масою розливався дощ. Дощ падав на просмоленi дахи, гудiв, вiдходив, а Кабан стояв i усмiхався розтягнутою в кутках, нахабною посмiшкою. В нашiй конурi густо крутився дим, нашаровувався пласт на пласт i стояла мертва тиша. Кабан сiро блиснув очима i повернув голову.

– Марго приiхала, – сказав вiн. І мiг нiчого бiльше не говорити.

– Ну i шо-о, – нарештi протягнув Пономарь, якось натягнуто, так, коли не хочуть говорити, а iх все змушуе. Потiм поправив зачiску Людки, зарився туди носом, аби нiчого не говорити i нiкому не дивитися в очi. – Ну i шо, Кабан, шо приiхала Марго? Кого ти хотiв на понти взяти, Кабан, га?

– Чого ти, – сказав Кабан. – У нього запитай.

Пономарь не запитав в Ульяненка, баранкувато повiв поглядом, умисне, пiд iдiота, клацнув губою, передражнюючи Кабана, знову уткнувся у зачiску Людки. Його таким нiхто не бачив, i наче печать Марго лежала на всiх нас, i вiд цього нiкуди не можна було дiтися, як вiд терпкого кукнару, що валив разом з дощем на землю. Нарештi вiн сказав:

– А до чого тут вiн? Ти, Кабан, першим почав, ти i вiдповiдай.

Насправдi наляканим був я. Я ще пам’ятав ii тремтливi широкi аметистовi очi та абрикосову шкiру. Я тодi грав «Бесаме мучо», лив тодi, як зараз, дощ, i на танцмайданчику нiкого не було. Я вже знав, що вона з Ульяном, але нiхто не здогадувався, а може, вдавали, боялися, напевне, отримати по писку. Але точно, нiкому не потрiбно було перебирати думки Марго. А вона тодi танцювала пiд дощем. Нога пiшла вперед, разом з плечем, рука витягнута горизонтально. Марго розвертаеться, з волосся осипаеться перламутровий град, зачiска, як у кiнозiрки, але грацiйнiше, живiше, i, головне, вона поруч. Незнайомка з невiдомого майбутнього. Тiло Марго звивалося змiею, але було таким же недосяжним, як рекламний ролик чи вирвана глянцева сторiнка модного журналу. Мокра, салатного кольору сукня, з голим тiлом пiд нею; колихання важких грудей. І безпристрасне обличчя з наiвними зеленими очима. Нiчого не лишалося, як зiйти на землю зi сцени i пiдiйти з парасолькою.

– Допомогти?

– Е-а-а-а, – сказала вона i зробила заворожуюче па, вiд якого хотiлося померти або жити i проклинати все свое життя, що проминало в цiй глухоманi. Марго була свiтом, цiлим iншим свiтом, не iнакше.

– Може, ти зайдеш пiд сцену…

– Не-а-а…

Пацани продовжували нудно тягнути музику. На стовпах засвiтилися лiхтарi. І я тiльки тодi помiтив, що вже вечiр, велетенський вечiр, а поряд Марго, яка свiтилася, як свiчка, вiд того вiдступало все реальне, всi тi паскудства, що не залишали нiяких сподiвань. Але якщо iснуе Марго, то нiчого не потрiбно, а лише ступати за нею крок у крок.

– Може, чогось вип’емо? – нарештi спромiгся я.

– А я знаю, ти – Венька!

– М-да, – видавив я iз себе здивування, хитро кахикнув, так у мене завжди виходило.

– Це тобi Ульян розповiв?

Вона не вiдповiла, але зупинилася.

– Ходiм вип’емо, – запропонувала Марго.

…Чотири просторi кiмнати, через вузький, як у схимникiв, прохiд велетенська зала. Джулай прокотився на нiкельованому вiзку до зали, а ми йшли за ним. Мокра спина, розводи на жовтiй сорочцi. Мiцна, бичача шия, широкими розтрубами вен шугала кров. Безногий Джулай прокотив у велику напiвтемну залу. Й ось тут я, який погано сприймав запахи, напевне, через переламаного носа, вловив тонкий i тендiтний запах iрису. Запах солодкуватий, загублений у глибоких склепах кiмнат. Я повернув голову: в отворi дверей побачив дiвчину в одних бiлих трусиках. Вона, здаеться, не помiчала нас з Кабаном i розглядала себе у велетенське дзеркало, приймала якiсь дурнi пози, намагаючись копiювати «Вог» чи якусь ще iдiотську картинку, що чудом доходили до цього мiстечка. Джулай засипiв, повертiв головою i крикнув:

– Марго! Ану, дiвчинко, увiмкни свiтло!

Свiтло спалахнуло, i я вiдразу побачив ii очi, нiчого бiльше. Менi хотiлося дивитися i дивитися в ту зелену каламуть, що ховала всi почуття, всi думки. Кабан лише хмикнув. Згусла темрява за вiкном пр

пала.

– Марго, – прохрипiв Джулай. – Принеси хлопцям чогось випити.

Вiн продовжував сидiти до нас спиною, дивитися на вiкно, темне, наче там увiгналася, розляглася вiкова нiч з неприховано ворожим степом. Марго вiдкинула китайськi жалюзi. І тодi ми зустрiлися. А через два днi вона сказала:

– Коли побачила твоi очi, то зрозумiла, що пропала…

Бронзова пика Джулая зiбралася в купку зморщок, завмерши однорiдною масою, де очi нагадували два круто зварених яйця, з чорними голками нерухомих зiниць. Джулай пiдтиснув пiд себе Фарiда, затиснув лiктем шию, наносячи короткi, сильнi удари пiд щелепу, так, що бiдолаха тiльки поквакував, давлячись слиною. Потiм ми перестали бачити щось, крiм нiг абрека. Фарiд крутив клишоногими ходулями у повiтрi кола, а Джулай продовжував його тримати, вилупивши своi очi, потiм жбурнув у купу пилюки. Це вiдбувалося бiля базарчика, якраз пiд культтоварами, тодi до нас понаiздило всiляких абрекiв i тодi ж з’явилися у мiстечку першi торчки. Так менi запам’ятався той день, навдивовижу високий та бiлий. І сьогоднi, як тодi, бiла тиша за вiкнами, i бiлий подих вилизуе самотнiй ранок, i всiляке таке iнше, що залазить у голову, коли тобi надто мало рокiв, щоб зрозумiти й увiйти в дорослий свiт. І того ранку, коли вiдчувалися всi запахи, брат прийшов з автоматом. Вiн принiс у кiмнату запах мастила, дорогого тютюну i таемницi, що вiдбулася вночi. Сам Шльома був урочисто мовчазний, i ця урочистiсть торкалася саме мене, нiкого бiльше. Але гiркота наступаючого ранку знову зацарствувала в нашiй кiмнатi, i я чув, як важко перевертаеться батько на лiжку, намагаючись зiпнутися на лiктi, щоб крикнути Шльомi якесь образливе слово. Брат навiть не глянув у його бiк, закурив «Приму», продовжуючи стояти, дивлячись на мене своiм монгольським, схожим на змiiний, поглядом. А так вiн взагалi нагадував менi лисицю. Брат пройшов кiмнатою, поклав автомат на колiна i сказав, що будемо брати банду Джулая. Батько закричав з лежака, щоб вiн, мiй брат Шльома, в миру Микита, забирався геть з дому, бо вiн соромить рiд чесного чоловiка. Микита начепив портупею, засунув пiстолет, поторсав мене по головi i сказав, щоб написав листа Люсьцi, i додав: мало що може трапитися.

Автобус покотив вiд ДЕРП-5, повз третю школу, що у свiтаннi чомусь нагадувала сiльську хату з претензiями, i на поворотi до Голубихи та Вишнякiв зупинився. З-за синiх ялинок, одна перекошена, друга рiвна, обидвi разом нагадували кипариси, вийшов чоловiк у грубому зеленому комбiнезонi, такi одягають бондарi. Чоловiк мав кругле обличчя, на носi важкi окуляри. Пiд пахвою вiн тримав берданку в чохлi, але брат сказав, що то зайве. Чоловiк тихо, майже про себе, виматюкався, важко всiдаючись у шкiряне крiсло i дбайливо примощуючи бiля себе берданку.

До того, як iхати накривати Джулая, брату Гришки Силки треба було головою думати, а не сракою. Але що з нього взяти, вiн був вiд природи загальмований, чого не скажеш про Гришку, хоча в обох таке щось було: лiзуть куди не просять, наче iм бiльше всiх треба. А менти е менти. Хто туди пiде працювати? Тож Борцi Силцi, зi службового обов’язку, треба було знати, що на той час Джулаю заборгувало пiв-мiста i саме начальство високопоставлене сидiло у нього в боргах, що у грiхах. Це пiсля п’ятдесят другого, коли в два алюри пiд Кременчуком порубали Ляшка. Вони брали касу. Ус е б, можливо, обiйшлося, аби не навiдники, котрi сплутали просту ощадкасу з касою, що обслуговувала якихось дуже наворочених бобрiв. Так безногу банду посiкли на флотську вермiшель пiд Кременчуком. А Джулай тодi тут, у Хоролi, не ловив гав, i думаю, що вiн ту кременчуцьку трагедiю сам пiдгадав: плiв павутину, потроху розбудовував. Його безногi шлялися поiздами, вокзалами та базарами i все винюхували, а вже потiм Джулай доносив куди потрiбно. Йому не iнакше хтось допомагав. І справа тут не в Калiстратенчисi, з блискучою слоновою шкiрою та гадючими жовтими нерухомими очима. Хоча я впевнений, що без цiеi бестii нiяк не обiйшлося. Там ось як дiло було. Бачив його пiд дощем, такий лив, що руки не видно, стовпами вода стояла, аж до Вишнякiв. Тодi ще клуб креснуло i пiдпалило, як сiрника. І Джулай сидить пiд тим дощем у своему вiзку i дивиться кудись угору, i так дивиться – ось-ось очi повилазять, а вiкно свiтиться тiльки у Калiстратенкiв. Чийсь сумний, майже дитячий голос, як у нiчного птаха, говорить:

– Іди, Миколо, звiдси… Іди…

А Джулай стоiть уперто в сiрiй дощовiй iмлi, ворушить своiми баньками, обличчя жовте, як хто печiнку роздавив. А з мiсця не зрушить. Я рота вiдкрив i теж дивлюся на нього. Тодi, як хто осмикнув мене, перехрестився. Подався витягувати свою санiтарку з болота. Але скажу вам, що такоi нудьги, яка, здавалося, просякла й воду, й повiтря, й усю вулицю, зроду не вiдчував, i не припусти вам таке вiдчути хоч раз у життi. Але була тут ще присутня прихована звiряча радiсть, що проглядала, збiгала двома хтивими, водночас жорстокими зморшками у кутиках вуст. Фу, ось таке я бачив.

Це я вам кажу, Шльома Глушковський

i можете щось менi сказати, але я досить набачився за порубанi часом роки. Мене зараз нема, як i мрii про ситу та спокiйну старiсть. Усе це нинi видаеться менi не вартим курячого лайна. Того дня, слухайте, все було, наче в акварiумi зi смердючою водою, тiльки замiсть дохлих рибок та пуголовкiв плавали, фу-ти, люди. Зранку лив дощ. Нас пiдняли по бойовiй i ткнули папера, депешу чи якусь iншу бридню, котра, як потiм з’ясувалося, собаки дохлого не варта. Вишикували весь склад нашоi роти, видiлили загiн менi, капiтану Глушковському i наказали розташуватися до одинадцятоi бiля Деминоi Балки i чекати чи на кiнець свiту, чи наказiв, чи приiзду самого маршала. Нi солдати, сержанти, нi я не знали, що нам робити бiля такоi гибельноi дiри, як Демина Балка. Вiдомо одне: стрiляти на «пораженiе», а в кого, то один бiс вiдав. Я сидiв пiд брезентиною, на ящику тушонки, ноги поклав на канiстру з горiлкою. Парило, лив дощ. На душi шкребло, наче я знав наперед, що чекають мене Чехословаччина, трибунал i морока, що заледве не коштуватимуть менi погонiв. І тодi в полудневому маревi ми iх i побачили. Вони у просторi витали, мов привиди. Краще не дивитися, бо шкiра вiд жаху терпла, але якого хрiна, сам не знаеш. Душа вiдразу занила, тоскно та солодко. З Деминоi видно рiвчачки вулиць, пагорби мiстечка, все як на долонi i зовсiм поруч. Я рахував iх: один, другий, третiй на вiзках стiкалися вуличками. Гуркотять iхнi дерев’янi вiзки, дзижчать змазанi пiдшипники. А на Деминiй тихо. Низьке небо рвуть хмари, вже полудень, сонце грiе брезентину, тушонку i казенну горiлку. Тхне мазутом. І тодi менi несподiвано подумалось, що звiрi страху народжуються разом з любов’ю, тому людина i навчилася так швидко вбивати. І хто знае, чому так подумалося, – я дивився, як безногi сповзаються докупи, i подумки рахував iх. І ось що ще я вам скажу, капiтан Шльома Глушковський, вони нiчого i нiкого не боялися. Бо на пагорбi зiбралися Джулай, вiн же Бобер, також старигани: Вальтер, Шпала, Найда, Кендюх, Валет, Прохор, Кавалер. Усi при медалях, у випрасуваних сорочках, чистих пiджаках, як на парадi. Вiдразу за iхнiми плечима товкся молодняк. Бiльшiсть з них я знав, з одним навiть товаришував у школi. Зараз у Деминiй Балцi крiзь прозорiсть полудня я наче зустрiв iх уперше: скошенi брови, вузькi лоби, спокiйна впевненiсть смертникiв у поглядах. Молодняк нетерпляче ковзав на своiх вiзках поза широкими спинами старикiв, курив, чвиркав по-блатняцькому пiд ноги слиною. Кавалер з Найдою дiловито читали газети, i iхнiх облич не було видно, тiльки струменi диму над макiвками голiв, як пара з рота взимку. Вони нiчого не очiкували, i я не впевнений, що знали бiльше нашого, хоча виявилося через дуже багато рокiв, що я наiвно помилявся, вважаючи цю безногу погань за банду iдiотiв. Їхнi порожнi погляди втоплювали у собi горнило полудневоi смертi, яку вони очiкували, як автобус, щоб проiхати кiлька зупинок. А день свiтив iм свiтлим стовпом. А менi у ротi набиралося слини – кисло-солодкоi та паскудноi. Тодi я вперше чомусь подумав, що я не один, а з бiйцями, i менi нiяк би не хотiлося опинитися на iхньому мiсцi. Я порадiв, що ми не на рiвних i свiт так добре збудований, що немае рiвнi, i комусь за тебе треба буде вiдповiдати. Зараз розумiю: i того разу помилився.

…Вона, ця Марго, щось знала, але цiкавила мене не бiльше, анiж кури у сусiдському дворi. Ось так. Мене взагалi нудило i вiд Джулая, i вiд усього того, що замутив Ульян з Пономарьом. Сонце лазило в моему гранчаку, а я втомивсь дивитися на волячу шию з довгим бiлим рубцем, що ховався за комiром светра Джулая, на лiву розплющену вилицю, пам’ять тих далеких подiй, про якi менi оповiдав батя. У старого пряма спина, мiдного кольору, зоране зморшками обличчя i непорушний погляд; коли старий гнiвався, то очi його робилися, як варенi яйця, а так – трохи банькатi, навiть симпатичнi, дещо нагадували очi Марго. Здаеться, Джулай не звертав уваги на Марго. Але коли дiвчина приносила випивку, вiн легенько притримував ii за руку. Джулай одним порухом, без слiв, вiдправляв ii до кухнi, i саме це для мене було незвичним, але я вдавав iз себе тодi чоловiка, який перебачив i перепробував усе, i мене нiчого за лоха мати. Але Джулай тримав себе невимушено, не травив велике цабе i не подавав вигляду, що зацiкавлений у нашому приходi. Я теж вдавав байдужого, але розумiв, що його цiкавить бiльше Ульян, та старий грав, чудесно грав, виставивши напоказ свою бронзову образину, i вiдпускав безтурботнi побутовi фрази.

– Ну, i що ви, хлопцi, хочете…

Я дивився на старого i думав, що ця бестiя знае, чого ми хочемо, але найстрашнiше – ми не знаемо, чого хоче вiн. І я вiдчув себе сопливим пацаном. Але й наше дiло вiн не знав i не мiг знати. Вiн не мiг знати, що в Ульяна, попри тверезу голову, непередбачуваний характер, i цей патлатий може здивувати кого завгодно. І я тодi цього не знав. Але й не здогадувався, чого можна чекати вiд старого волоцюги, який стiльки рокiв тримав за горлянку мiсто. Вiд цього незнання вiяло тихим жахом, як у

итинствi вiд казок. Йому не важко було розпорошити нашу сопливу бригаду, та на той час Джулай не мав уже тiеi сили, хоча стримувало його iнше. Я був певен. Не iнакше того вечора, коли Марго в зеленому халатi з зеленими очима пройшлася велетенськими кiмнатами, в головi Ульяна щось луснуло, i цього не можна було зупинити. Ця тиша, ця невимушена розмова викручувала менi зуби. Я думав про свою Аньку. Й у мене з Анькою виходило по-iншому. Але захмелiвши, я зрозумiв, що вони однаковi. Так, вони однаковiсiнькi – Ульян i Марго. І потiм, пiзнiше, через багато рокiв, коли все осиплеться – ця iсторiя, Марго, все це, – Ульян скаже: «Вона була першою, яка означила мою долю!» Тупо, достобiса тупо, але потiм йому попадалися тiльки такi, загадковi, жiнки. З такими неможливо пройти хоч один крок, щоб вони чогось не взяли вiд тебе. Це не моя Анька, яку спокiйно трахаеш, у нiй немае тiеi стервозностi, i про таких, як Анька, забувають зовсiм: вони жирiють, стають нехлюйками, вони нiколи не зраджують. Я лизав горiлку i макiтрив, що мене поеднуе з Джулаем, з Марго, з усiею сiмейкою. Я сидiв, тягнув терпке пiйло, злився вiд того, як вертиться Марго перед дзеркалом, а потiм сказав:

– Тю, Джулай, а хiба в тебе не померла дружина?

Менi чомусь було дiло до Джулая i його сцикухи. Закортiло дiзнатися, що саме цей незворушний бовван вiдчувае пiсля смертi дружини, тiеi Любки, що не iнакше про неi розповiдав батько i про iхню неземну любов, що пройшла всi перепони. І менi зробилися противними тi стiни, як у суспiльнiй парашi, загидженiй i роками не митiй.

– Кабан, закрий рота, – сказав Ульян.

– Пхе… – сказав я i став спостерiгати за Марго.

Шматок нереального свiту, наче обкладинка, наче приблуда з iншого свiту, – ось якою була Марго. У мене засмоктало пiд ложечкою, солодко i нудно. І я знову перекинувся на Ульяна та Джулая.

– Вибач йому, Джмiль, – сказав Ульян, витяг синю пачку «Експреса», як завжди вiдкриту не так, як вiдкривають усi, простягнув Джулаю та менi i додав: – Вiн не зовсiм iдiот, правда, Пацюк?

– Серце, – сказав Джулай, але сигарету взяв, тоненький бiлий згорточок, i завертiв мiж пальцями. Ми мовчали. Менi обридло, i я вийшов, борзонув, значить, на вулицю. Пiд прохолодний вiтер. Дуло зi степу, i повiтря було тугим та вологим. Напроти через дiрки в парканi я побачив чийсь занедбаний двiр, а там хлопчика i дiвчинку, що порпалися у здоровеннiй купi брудного пiску, лiворуч облузану черепаху трофейного БМВ. Подвiр’ям лiтали бiлi парашутики кульбаби. Менi зробилося тоскно i сумно. Тодi я перекинувся думками у кiмнату, вигадуючи розмову, що могла би там точитися. Швидше за все, Ульян переконуе старого, що той може ще пiднятися, а сам не вiрить у це, а Марго ще плавае зверху, вона ще поруч, а не пiшла глибоко в пам’ять i не зробилася заразою на все життя. Ульяну вже начхати на банду циган, на Жорину банду, але вiн ув’яжеться в цю бiйку, тому не зупиниться, доки не зламае iм роги або йому не скрутять шию. Це, звiсно, розумiв i Джулай. І ось вiн сидить, дивиться у темне вiкно, що виходить на кручу, i, крiм темряви, там нiчого, зовсiм нiчого. Я знову увiйшов. Джулай сидiв, як i сидiв, а крутi його плечi то пiдiймалися, то опускалися.

– Марго, перестань рячитися у дзеркало, – сказав старий.

Але Марго мовчала. Зараз ми трое й одне зеленооке створiння, що тiльки спостерiгало, знали, що зайшли надто далеко. Все мiсто у солодкому снi чекало на подii. Старий завис на краю ями, як могутня гранiтна брила, зачепивши все, що у нього лишилося, а це були Марго, спокiйна старiсть калiки, я зi своiми вибриками, Ульян зi своiм вовчим фаталiзмом – i всi ми уперто вирiшили нi вiд чого не вiдступати. А вiдступати треба було лише з тiеi причини, що в цьому мiстi нiчого не виходить так, як плануеться, воно, можливо, десь по-iншому, але у нас так. Треба думати Джулаю й Ульяну, бо причиною iхнiх дiй, iхньоi дружби короля i самозваного принца була Марго. Я це розумiв. А старий безногий Джулай швидше вiдчув, як звiр вiдчувае чужу кров, що кров та зараз повинна перемiшатися. І так вони сидiли один проти одного, з непорушними поглядами, не зрозумiлi один одному, а людям i поготiв. Джулай потягнув соплами нiздрiв повiтря.

– Що ти хочеш дiзнатися? – хрипло запитав вiн.

– Все, – сказав Ульян, запалив сiрника, пiдкурив i подивився поверх квадратного Джулаевого плеча у чорну дiрку, але то були чистi порцеляновi очi Марго.

І я зрозумiв обох. Вони нюхом вiдчули один одного. А у мене засвербiла спина, вiд думок зробилися мокрими ноги й очко стиснулося. В такi хвилини я буваю злим. Але я дивився на рубцi на своiх руках i сидiв спокiйно – не бити ж калiку. А старий сказав:

– Тi, що смiшнi, вже мертвi.

До чого i для чого вiн сказав? І вперше я вiдвiв погляд вiд Марго.

…Поiзд вiдiйшов, заносячи хвоста, блиснувши вiкнами заднього вагона. І тут я ii побачив уперше, i чомусь подумалося, що востанне, з тонким болем, як вiд легенького опiку сiрником. Вона стояла на платформi i намагалася вiдкрити парасолю. Та не вiдкривалася. Дощ

ерiщив другий день i дiстав усiх до печiнок. Мiсто видавалося накритим скляною банкою. Ми у буфетi пили пиво. Я, Пономарь, Венька i Кабан.

– Диви, яка цаца…

– Це до Ульяна…

– Та пiшли ви…

Вона стояла у мокрих жовтих штанях i джинсовiй сорочцi, що прилипла до тiла. Бiльше нiчого не можу згадати. Я поповз на вулицю, закурив. Пiд залiзничний дзвiн пхався Барахло. Я перехопив у нього парасолю i пiдiйшов до неi. Так ми й пiшли – холодний вiтер зривав зi стовпiв рештки об’яв, i на душi робилося тепло. Я завiв ii до автобуса, посадив, так i не дiзнавшись, хто вона. Вiддалеку Пономарь з Кабаном кривилися до мене. Потiм менi почулося, що хтось гукае мене, i це вирвало спогади про померлого дядька, а далi я вже знав, що ми зустрiнемося. Щось сухою жовтою блискавкою спалахнуло мiж нами.

Брат дихав важко. У нього в легенях дiрки. І вiн нiкому не признавався, знала мати, але ii вже нема. А брат не признавався, та час його вкорочувався, як мокра смужка бруку з-пiд колiс автобуса. Автобус протяжно гудiв i повз у ранковiй мряцi велетенським равликом. За пiвгодини ми виiхали на сонце, i брат тодi наказав зупинитися i поставити машину пiд критий навiс ринку, крiзь дiри якого лилася вода разом зi смiттям. Брат наказав бути готовим i виразно глянув на Моргуна, який незворушно, дихаючи перегаром, протирав велетенськi, в черепашачiй оправi, окуляри. Ми стояли до обiду, бо вже з’явився Блоха на своiй клячi, гримлячи пом’ятими дюралевими бiдонами, повiз молоко i помиi до лiкарнi. Тодi ми рушили до Деминоi, через Лубенську. Автобус кiлька разiв глухнув. Ми вставали i дружно випихали його на гору. Перед самою Деминою менi захотiлося назад, додому. Менi було так погано, наче додому посходилися дикi звiрi. Дорогою нам зустрiлася санiтарна машина Олешка. І я ще подумав, що йому робити в такому мiсцi i в таку рань, але похопився, бо вже давно не був ранок. Значить, я ще жив ранком, а вже сонце припiкало з неба, i тодi у ротi зробилося солоно, потiм гiрко, i слина набiгала й набiгала у рота.

2

Того дня я вирулював до вiйськкомату. Ви запитаете, чому я так пам’ятаю той день, вiдтодi ж пройшло немало рокiв. Я вам скажу, що у мене з того дня лишилися фотокартки, бо були хрестини, i я поспiшав, щоб устигнути змотатися до вiйськкомату, до полковника Руденка, з конячими мордою i зубами. Военком подзвонив до Рибчика i в наказовому порядку звелiв менi з’явитися до вiйськкомату. Менi мало усмiхалося гнати через усе мiстечко спочатку до вiйськкома, а потiм до Деминоi. Спочатку я довго стояв на подвiр’i, майже до обiду, а потiм менi сказали iхати, але перед тим заскочити на хвилину. Калiстратенко хитався, п’яний мов чiп, очi червонi, мiнiатюрний тобi Геббельс. Пiдiйшов, а щелепа ходором ходить, зуби цокотять, i говорить: «А на хера iхати, який толк, що це, бля, дасть?» Полковник при менi пожбурив порожньою пляшкою. Вона прогула повз мое вухо, i я помiтив, що це iмпортне пiйло, а може, ще вiд нiмецьких трофеiв лишилося, хоча навряд. Я глянув у вiкно, а в кутку вiдпльовувався Калiстратенко, розтираючи плече. У вiкнi гарний день, щось так радiсно лоскотало серце, i я подумав, що не на добре все це, точно, нiчого доброго з цiеi поiздки не буде. Але поiхав. Я гнав 224-м кiлометром харкiвськоi траси i, припадаючи до руля, обдумував досить весело нещодавню прикру сутичку, котра виникла мiж ними, i ловив себе на думцi, чому б менi не дати ординарця, ну, хоча б на день, ото б захохмило у мiстечку. Дорогу я закинув кiльцем, бо дуже вже був злий на двох цих недомiркiв, тому поiхав через ДРП, минув кiлька порожнiх ферм, далi вiд пустоти менi звело зуби i живота, нинi там кабак на кабаку набудовано i босячня приiжджа, нiхто iх не поважае i не любить, бо це або сучi дiти колишнiх комунiстiв, або тi виблядки, якi надивилися кiно та щось-таки на беззаконнi у них i вийшло. Та не про це. Так я вирулив на Лубенську, якого дiдька, сам не збагну. Але це мене i врятувало. Я заiхав на п’ятачок, там такi кущi порозростались. Одна гiлка вдарила у вiтрове скло. Тiльки я пiдвiв голову, а тут повзе, гуде, наче жук, ментовський сiро-жовтий «пазик» i несподiвано iде юзом. Там, я повинен вам сказати, Гроза надумав щось будувати, а потiм його посадили, i лишилася велетенська купа глини, яку розмивали дощi. Так-от, ментовський автобус врiзався в iржаву цистерну, прямо в задок поцiлував. Я опустив голову, а коли вилiз iз машини, то на пагорбi, недалеко вiд Деминоi, побачив безногу братiю Джулая. Вони стояли там усiею командою: хто блискав медалями, хто фiксами, торохкотiли вiзочками. Мене аж пiдкинуло. Менти не встигли щось зметикувати, як гахнуло кiлька пострiлiв. Запахло порохом, як на полюваннi. Автобус протяжно загудiв, подав назад. Тут ударили три довгi черги з автоматiв, i не з ППШ, а точно з калашiв, i посипалося скло. Пiзнiше бризнула кров. І гахнули вiдразу з автобуса два пострiли, з двох стволiв, а у дiрцi, там, де було вiкно, мигнуло жовте полум’я. Важкий заячий дрiб посiк кущi. Це вже потiм дiзналися, що стрiляв Моргун. А я побачив тiльк

ноги, взутi у стоптанi китайськi кеди. Один великий палець з ребристим нiгтем виглядав у дiрцi на лiвiй нозi. Моргун викинув на асфальт латуннi гiльзи. Я бачив лише ноги i блискучi на полудневому сонцi гiльзи. Ствол, видно, нагрiвся, i Моргун, осмикнувши палець, сказав:

– От йоб твою…

Вiн неквапом перезарядив берданку. Заiржав стартер. І знову з-за лiсосмуги заторохкотiли автомати. А Моргун стоiть i свiтить двома лупами своiх черепашачих окулярiв, пiдносить рушницю i гепае з неi. А потiм, як нiчого й не було, повертаеться i кричить:

– Ти, довбойоб, витягуй людей до балки…

А старший Силка лежить пузом на брукiвцi, писком у камiннi, тiльки одна рука пiднята i водить пiстолетом, наче iграшкою. Заiржав знову стартер, а з невидимоi схованки вдарила безпорадна стрiлянина. Дверi автобуса висолопилися, повисли сiрим язиком, i сержант Калiнiченко, два мiсяцi тiльки як на роботi, з луснутим черепом, гупнув лантухом на брукiвку. Моргуна навiть не зачепило. Вiн стояв i перезаряджав берданку, бабахав, а в кущах за пагорбом навiжено верещало вiд кожного його пострiлу. Нарештi Силка витягнув свого молодшого брата, закривавленого, ще два вискочили i, навiть не торкаючись зброi, побiгли до вибалка, але один, якого звали Непийводою, кумедно запетляв, потiм зiгнувся в колiнах, скинув руки до неба i грюкнувся в гравiй. Силка штовхав брата, забрьоханого, швидше, у чужу кров i переляканого, а iншi, пововтузившись з мертвим Непийводою, таки дiсталися балки. Але тут закричав Непийвода, i всi побачили, як вiн корчиться на сонцi в чорному комбiнезонi, намагаеться зiп’ястися, а йому кричать: «Лежать, мать твою! Лежи!» Моргун загнав останнiй патрон, недокурок «Прими» без фiльтра прилип до нижньоi губи. Тут його лiва нога пiдiгнулася. Вiн матюкнувся, сплюнув недокурок разом з кров’ю, ткнув стволом берданки у брук. Потiм тихо повалився на бiк i затих. Одне скельце з окулярiв вилетiло, i там свiтила червоно-чорна дiра. Тодi я побачив, як десять чоловiк у вiйськовому х/б, тягнучи мертвих i поранених, метнулися до лiсосмуги. І тут Силка вiдкрив зi своiми ментами вогонь. Стрiляли, треба сказати, вони паскудно, тут би i дитина влучила. Здаеться, вони поклали всiх, у кожному разi нiхто не добiг до лiсосмуги. Звiдти вискочив Глушковський, задер ноги i щось закричав, навперейми менi побiг солдатик.

Я зупинився i став чекати, менi було видно, як хутко розповзаеться безнога банда Джулая…

Я нiчого не мiг вiд неi приховати, як би того не хотiв. Самовладний розсуд над своею невпевненiстю, хоча тодi нашi дiвчата ще пахли домашнiми тiстечками з вишнями, купували жовтеньких плюшевих качечок та ведмедикiв, покурювали в кущах, почитували Карнегi i всiляку муть, що млявою хвилею докочувалася до нашого мiстечка. Я нiчого не мiг приховати вiд Марго, бо нiчого не знав про неi. Пiзнiше згадаеться, що бачив ii на косi золотистого пляжу в рожевому купальнику, i кришталики пiску з краплями води струшувалися з ii тiла кольору йоду, пiдiгрiтого щедрим полтавським сонцем; що ти перехоплював здивований погляд Марго у мiсцевому гастрономi, де затхлiсть староi цибулi та пiдгнилоi картоплi набирала iншого запаху, i ви разом з нею вiдводите погляди, але з iнших причин, i вiд того стае нiяково, наче нога зависла на сходинцi вiд’iжджаючого автобуса. Пiзнiше, вдихаючи запах ii шкiри, я вигадував неймовiрнi iсторii, пов’язанi з нею. А може, вони були справжнiми. Пiзнiше, тобто сьогоднi, завтра, пiслязавтра, я запросто вивчав ii, як великий коштовний камiнь, що впав менi на долоню, як би це банально не звучало. Нас з’еднувало щось бiльше – це так, наче стоiш i дихаеш у замерзле вiкно, здаеться, воно нiколи не розтане, а потiм усе несподiвано опадае, i перед тобою слiзливе скло, що вiдкривае картину за картиною, страшнiшу лютоi зими i провiнцiйноi убогостi. Тодi, ранiше, я думав чистiше, яснiше, а свiт не лягав передi мною безводною пустелею з самотнiм подорожнiм, який покинув свiй дiм i не знае цiни життю, але смерть достеменно поклала кривi вiзерунки бiля куточкiв очей, прямi лiнii бiля рота. Швидше, то одна з оман. Тож я нiчого не мiг приховати вiд Марго, бо нiчого було приховувати, коли прийшов до Джулая, де ворота iншого свiту з тюремним ляскотом закрилися за мною… Марго у бiлiй шовковiй вiтровцi, з сигаретою в руцi i синiми хризантемами. Марго пахла дорогим димом, гiркуватими парфумами, квiтами i холодним вiтром з рiчки, де над водою ламали чорно-бiлi крила чайки. Я дивився на неi i розумiв, що вона зараз iснуе поза цим домом, поза нерухомим небом, що синьо лягло на плечi, поза свинцевою водою рiчки з бiлими чайками, якi плакали. І я не бажав того вiд неi одразу, як вiд iнших жiнок. Пiзнiше, через багато рокiв, досвiд проiсть менi життя, i надто пiзно я зрозумiю, що зробив велику помилку, зробивши крок назустрiч коханню, а вiдтак набув того, чого бажав, але це вже без Марго. Жовтий спалах тiльки-но висохлого листя бiгав у ii очах. З-пiд короткоi плiсированоi спiднички виглядали ноги, вже майже жiночi, але без бiлого пуху й ознак волосся. Вона прив

талася, мовчки зрiзала кiлька хризантем, мотнула головою, вiдганяючи золоту бджолу, що дратiвливо рвала тишу.

– Киш! – прикрикнула вона на бджолу, а потiм сказала замiсть привiтання: – Ти до дiда?

– Джулай у себе? – спитав я.

– Нi. Вiн на цвинтарi, – Марго вiдверто дивилася на мене своiми зеленими очиськами. Менi здавалось, що тi очi смiялися з мене, а насправдi в них було щось iнше, проте я довбнею стояв на мiсцi й не мiг зрушити анi на крок. І до, i пiсля в Марго випромiнювалося стiльки чуттевоi нiжностi, що навiть смерть не зiтерла ii рис, лишаючи висiти у повiтрi тонкi полотна, чарiвнi тканини ii присутностi.

– Ага, – сказав я, сiв на куцоногого дерев’яного ослiнчика, близнюка двадцяти тисяч помножених на навколишнi села ослiнчикiв. Закурив.

– Це правда, що ви оте надумали? – запитала вона, прилаштовуючи квiти у вазу, дорогу, аляпувату, з малюнками велетенських троянд та голубами, якi цiлуються.

– Ага.

– Ага, – передражнила вона. – Дiд тут тобi багато чого не розповiв… А… Воно тобi i не треба… – Марго блиснула одним оком, тому що стояла розвернута гостреньким плечем до мене, та я встиг помiтити, що вона спостерiгае за мною. – Але не вв’язуйся не в свое дiло, – швидко додала вона i розвернулася до мене, вiйнувши спiдничкою, показуючи своi стрункi, що аж дзвенiли, ноги.

– А з якого дива ти вирiшила, що це не мое дiло? – розкурюючи вогку сигарету, звернувся я до неi.

Вона продовжувала возитися з квiтами, говорила через плече. Нарештi розвернулася. Марго взагалi добре трималася – холодно i невимушено.

– Ну, не знаю. Ти видний пацан. Молодий. Красивий. А тут такi дiла. Тобi може перепасти найбiльше. Скажи, якого бiса?

Я затягнувся кислим димом.

– Ти менi подобаешся, – сказав я.

– Брешеш, – сказала Марго, витягла «Данхiл», пiдкурила. – Це я в тебе закохана. Як побачила тебе вперше, так вiдразу сказала собi: ти пропала.

Я подавився димом.

– Чого це ти… Але… Але… – Марго закрила око i допомогла собi рукою, зовсiм як доросла.

– Це правда, що дiд нiкого не пiдпускае i на десять крокiв?

– Угу, напевне, – Марго кокетувала, закинувши догори голову i випускаючи цiлий потiк голубого диму. – Але не мiряйся.

– В яких дiлах?

– В будь-яких, тебе уб’ють ранiше, нiж ти надумаеш мене поцiлувати, – дзвiнко засмiялася.

– А що сьогоднi робиш увечерi?

– Я?! Буду на танцях.

– Зустрiнемося?

– Авжеж. Тiльки пiсля десятоi я баiньки. У Джулаiв комендантська година.

Вона взяла вазу з хризантемами i пiшла до високого ганку.

Станцiя з колiями, зi свистками електропоiздiв, тоненькими струмочками диму в небо. Жовтi вогнi пливуть рiдким киселем, проповзають очима безликi горби вагонiв, вiдходячи в сизу дiрку до переiзду, i видавалося, що там-от починаеться зовсiм iнша краiна, не схожа на нашу, – таке вiдчуття з’являлося в дитинствi й нiколи не вiдпускало. Зараз ми сидимо вночi, в серпнi, i, крiм трiщання цвiркунiв, нiчого не чути. Ми капiтани. Ульян, Венька, я i Пономарь. У нас урочистий празник, як на уроцi фiзкультури, намагаеться жартувати Кабан. У нього i жарти iдiотськi, i сам вiн придурок. Ульян дивиться поверх гори велетенських колод. Видно його бар. Кабан плюе крiзь зуби, блискае фiксами, чвиркае через нижню губу. А ми вдивляемось у жовте вариво залiзничного вокзалу. Нiч стовпами пробивають сигнальнi вогнi. Вiдгудiв, трiскаючи камiнчиками по рейках, поiзд. За пiвгодини пройде останнiй, на Москву, i тодi мiст провалиться у теплу чашку нiчного серпня. Сьогоднi ми вирiшили ганашити хачикiв. Вiдразу, щойно Ульян серйозно домовиться нарештi з Джулаем. На диво, ця маленька сучка, з рожевими щiчками, в бордовiй майцi, сама почала проситися. Ми вiдмовили, вiрнiше, я, Кабан i Венька. Вона продовжувала якось ненав’язливо, як нiхто з наших дiвчат, повторювати свое прохання. Це бiля двору, а у вiкнi я бачив кремезну тiнь Джулая. Ми не хотiли брати ii, кожен зi своеi причини. А Ульян мовчав. Але я знав, що вiн напружено думав, i справа тут не лише в Марго. І я сказав:

– Перестань собi сушити голову. Воно саме випливе.

– Ти думаеш, я через неi?

– Якоюсь мiрою. Не зовсiм.

– Ми з Пономарьом не розумiемо, як вона може бути в курсi справ Джулая? Інститутка, мать твою…

– Я тобi кажу – менше думай.

– Отож.

– Отож.

Ми закурили i почекали, коли в сигнальнiй будцi загориться вогник. На тому кiнцi зяяла чорна дiра i було, як у дiжцi.

Ми сидiли, копирсаючи подрiбнений гравiй носаками кросiвок у центрi, бiля пам’ятника Ленiну, в парку, i роздумували вголос, що рокiв так через десять буде з Кабаном. Хохо сказав, що Кабан буде лисим, мов залупа, а Пономарь додав, що торгуватиме разом з корейцями кавунами. Шикуватиме в джерсi й питиме мiнеральну воду «Боржомi», додав я. Кабан засунув своi клешнi у кишенi спортивних штанiв i почав збивати пилюку замшевими кросiвками.

– Бля, ти iх тiльки одягнув, – сказав Пономарь.

– Нiчого, новi купить, – спокiйно резюмував Хохо. І тiльки тодi я помiтив, що Венька кiлька хвилин за кимось спостерiгае в каштановiй а

еi бiля гастроному.

– Венька, ти нiчого менi не хочеш сказати? – запитав я i подивився у темну каштанову алею зi свавiльними тiнями, що шмигали там.

– А ти не здогадуешся, ага?

Я не знав, що говорити, але коли мовчиш, то не набагато краще. Потiм, коли всi наче по командi повернули у мiй бiк голови, я не дивився на них, а, вiдчуваючи спиною iхнiй запитальний поклик, вивчав темну алею. Я рушив першим. Пiшов червоним гравiем, пiдчепивши дорогою носаком бiлi канни бiля пiднiжжя пам’ятника вождю. Хтось бiля кiнотеатру завив, i Кабан тицьнув дулю. Квакнуло i заглухло.

– Пiдарюги! – заверещав Кабан.

– Закрий хавло, – сказав Пономарь, закурив i, кусаючи щоку, вимiряв траекторiю, де ми рухалися одне одному назустрiч – Марго i я.

– Обережнiше, – сказав вiн i незворушно подивився на зелену стiну парку. Решта, що лишилася сидiти на лавцi, перiодично спльовуючи, думала про пляж на Голубисi.

Приходить осiнь, з паленим листям, з оксамитом у деревах, короткими днями, i я завжди о такiй порi печально про когось думаю, i з часом я все частiше згадую Марго, з гнучким пiдлiтковим тiлом, блискучими зоряними очима, нiжною, але дорослою посмiшкою, i Джулая. Так, ви скажете, що про живих чи про тих людей, якi поруч, нiколи так не думають, i, можливо, я погоджусь, але нiколи не вiзьмуся сперечатися. Дурна справа – ганятися за своею печаллю, але iнодi з тiеi печалi ми живi. От i зараз я дивлюся на Марго й Ульяна, i вони бовтаються в слiпучому колодязi болю. І я повторюю це безперестану, наче закляття, наче пiсню. А коли втома вiд життя проходить, знову хочеться жити, рухатись, думати, любити. Цей залишок незатишноi пам’ятi в’iвся, потягнувся вiдтодi, коли я, мiй брат з шiстьма мiлiцiонерами i Моргуном попали пiд обстрiл солдатiв пiд командою Глушковського. Четверо з шести загинуло. Двое вiдразу, двое по дорозi, ще в санiтарному тарантасi Олешка. А Моргун лишився жити ще до четверга. Потiм несподiвано помер на ранок, у повнiй безпам’ятi забухтiв тарабарщину, доки якась баба в коридорi не сказала, що вiн молиться Боговi. Так, вiн прожив до полудня, рiвно до другоi години, бо перед цим приходила тiтка i лишила менi свого годинника марки «Слава», а лiкар наказав приймати синi пiгулки щогодини. А потiм щось трапилося. Нi, не тодi, коли приходила тiтка, а тодi, коли баба в коридорi сказала, що Моргун молиться Боговi. Щось дiйсно трапилось. І я чомусь попросив у Бога, кривлячись вiд огиди, бо нас так учили, розумiете, щоб вiн мене вiдразу зробив полковником мiлiцii. Моргун захрипiв. А санiтарка, як менi спочатку здалося, бубнiла над ним, але пiзнiше я зрозумiв: то молилася зовсiм не смердюча скотарським гноем санiтарка Нюська з Вишнякiв, а Моргун, i менi зробилося соромно через те, що я так обережно думав про Бога, хоча мине багато часу, i буду далi про нього думати обережно. Самi розумiете чому. Вiдчинене наполовину вiкно впускало запахи, звуки. Хтось iз довгим iнтервалом б’е об метал, можна було уявити, як невидимий заносить у повiтрi руку з молотком, довго чекае, а потiм опускае з садистською насолодою. А я лежав напроти, через тонку фанерну стiнку, в сусiднiй палатi, стiна в одному мiсцi пробита i заклеена газетами. З мiдного рукомийника крапля за краплею збiгала вода, дзвiнко розбиваючись об дюралеву миску, а Моргун кричав, щоб виключили звук. Дивно, але люди казали, що аби таке трапилося з ним у Полтавi, то вiн би неодмiнно вижив, бо там в областi першокласнi лiкарi. Не знаю. Куля йому влучила в око i вийшла через потилицю. Мозок лишився неушкодженим. А помер Моргун вiд банального запалення. Брат мiй не вiдходив вiд нього кiлька днiв, i то тiльки тому, що мати йому прямо заявила, щоб вiн, сучий син, нiколи бiльше не з’являвся на очi. Пiзнiше його i Глушковського взяли пiд варту. І тодi кожного ранку мати збиралася з торбами бити поклони начальству.

Так тривало три мiсяцi. Ми вже й не сподiвалися, та раптом його випустили, а Шльому, казали, шльопнули. І от диво: заявляеться Глушковський, весь у цивiльному, в шикарному кремовому костюмi, червонопикий, тiльки очi якось по-вовчому пасуть усiх. Рокiв з десять ми його не бачили, того Глушковського. Я вже в мiлiцii працював. А Шльому запам’ятав, тому що вiн називався вже не Микитою, а Шльомою. Рокiв отак з п’ять Шльома ще валандався з братами Ульяненками до ресторану. Менi навiть двох доводилося брати за п’янку, а пiзнiше мене перевели на сискаря, тобто дали водити собаку, вiд чого дотепер кличуть Собаководом, але я не зважаю. Його почали тягати до особiстiв, у восьмий кабiнет, але i там ми розминулися. Зiткнулися якось у вузькому коридорi, а Шльома навiть не бачив мене, пройшов, мокрий увесь вiд смердючого поту, одутлий, з фiолетовими мiшками пiд очима. Розказували, що Шльома ляпав язиком про швидкий кiнець Советського Союзу, слухав Висоцького i ще якусь заборонену маячню. Пiзнiше його привезли з хорольського пляжу посинiлого, i вiн помер за годину вiд гостроi серцевоi недостатностi рiвно о дванадцятiй годинi в оточеннi гарних жiнок, приятелiв, випивки й незрозу

iлоi в цих краях музики. А якраз перед зимою, коли брата уже дiстав туберкульоз, вiн менi розповiв про Шльому, але нiчого не сказав про той випадок, що коштував життя багатьом з нас, напевне, i мiй шматок лишився там лежати, пiд Деминою Балкою. Поговорювали, що Шльома у Чехословаччинi в шiстдесят восьмому застрелив солдата, який вiдмовився виконувати наказ.

Народження, смерть i весiлля в наших краях, як i в усьому свiтi, – також головнi iсторii. Смерть в устах моiх землякiв звучить, як щось урочисте, i не лишае нiчого такого, що могло б обговорюватися. Холодно i виважено, звична тобi справа. І, спостерiгаючи за Марго й Ульяном, я подумав саме про це. Інакше не могло i трапитись, але саме не з ними, i особливо не з нею. Ульяна, який був бiлою вороною, який хотiв робити щось таке, що розганяло б ночами кров у венах, я прекрасно розумiв, бо вiн належав до iншого свiту, i лише якась фатальна необхiднiсть змушувала його йти по похилiй. Хоча як дiзнаешся, де криеться гiркота людського спустошення, зради, перелюбу? Вiн явно не належав до цього крихiтного комфортабельного, наче американська газова камера, свiту зi свинарниками, розваленими церквами, з п’яницями, якi пiдсмикують рiк у рiк одну й ту ж дiру в парканi. Вони з Марго одне цiле. І це мене печалило найбiльше. Але е таке, що коли любиш жiнку, то потроху чи нехотя починаеш любити i ii оточення, ii паскуднi звички. Не винятком був тодi i я. Але можу чесно сказати, що вона з печальною втомою, так само, як i Ульян, тягнулася до химерного свiту, але надто пiзно, бо тяжка бронзова лапа ii дiда Джулая переламала на дрiбнi шматки. Саме життя цього старого придурка залишило велетенськi невилiковнi зарубки на менi, на моему братовi, на Марго, особливо на нiй, висмикнувши з якогось полудневого прекрасного сну, того сну, що у жiнки називаеться очiкуванням долi. Жодноi людини у нашому мiстечку вiдтодi, як з’явилася Марго, не знайшлося, яка б з вiдкритим ротом захоплено не дивилася, як iде Марго разом iз сонцем i вiтром. А у мене, наче всi тридцять два зуби, ние рука, перебита пiд Деминою Балкою солдатською кулею.

Ми стояли пiд велетенськими вiкнами головпошти, i там пливло тонке лiтне сонце; хоча було пiд обiд, а вже висiла духота, iз запахом навколишнiх озер, i серпень невблаганно пiдганяв осiнь. Ми дивились одне на одного i нiчого не розумiли. Я себе почував скованим тисячами поглядiв. Принаймнi так видавалося. Я плив назустрiч ii очам, як на зустрiч з ненажерливим часом, щось писали про таке в романах, що iх читала Марго. Їй було однаково, що нас прострiлюе половина мiстечка, а за ii сiмейством водилося щось бiльше, про що просто боялися говорити. Проте i це для мене не мало нiякого значення. Я дивився на шматок сiрого асфальту, на протилежну стiну будинку, червону, крiзь липову алею, i, чесно кажучи, менi все обридло, i було байдуже. Тодi я нахилився i м’яко поцiлував ii у губи, не так, як ранiше цiлував наших дiвчат. Марго подалася спочатку назад, затримала дихання, пiднялася навшпиньки i, не соромлячись, прямо-таки притиснулася до мене, а потiм просто сказала:

– Ходiмо.

– Так.

Марго з цiкавiстю розглядала мое пристанище: книги, вирiзки, кiлька попiльниць, схожих на Везувiя, друкарську машинку «Ортах», боксерськi рукавички, портрет Джека Лондона. Марго мовчала, вiльно рухаючись мiж усiм цим чоловiчим бедламом. Вона здавалася менi набагато дорослiшою, нiж видавалася спочатку. Вона сама запропонувала пiти, i це найбiльше вибивало з колii. Тому що нашi хлопцi, щоб склеiти дiвчину, повести на хату, говорили приблизно так: «Пiшли послухаемо до мене музику…» або щось на зразок цього. Ми опинилися в нерiвному становищi. Марго мовчала, а я дивився, як вона ходить кiмнатою. Потiм повернулася, заглянула менi в очi (i так вона буде повертатися все свое життя).

– Хитрюга, – просто сказала вона.

– Ти розчарована? – запитав я.

– Приемно, – i вона уставилася на мене велетенськими очиськами, а свiтло в кiмнатi ледь-ледь пливло, знадвору закидали своi тiнi яблунi.

– Нi. А всi чомусь вважають тебе за покидька. Але, напевне, тому, що бояться.

– Навiть Джулай.

– Джулай точно боiться тебе. Правда, йому е чого тебе боятися. Вiн говорить, що з усiеi цiеi молокососнi тiльки в одного Ульяна невiдомо що в головi твориться, – вона стенула плечима. – І вiн правий.

– Джулай не iдiот.

– Це точно.

Я почав цiлувати ii, а вона тихо i рiвно дихала менi у вухо. Ми цiлувалися вiчнiсть, ми цiлувалися довго, ми цiлувалися так, наче боялися завдати одне одному болю, вона притиснулася до мене усiм тiлом, наче рятуючись.

– Коханий, – тiльки i сказала вона, але вклала у це слово бiльше змiсту, нiж буде вкладати потiм, через багато рокiв, через товщу днiв i дощiв. І не тому, що зараз це трапилося з нею вперше, а, видно, вiд того, що вона втратила це кохання тут, наповнивши слова змiстом i досвiдом, втратила, щоб кинути його у темряву, полишивши невiдомо кому безсоромну темну нiч спогадiв, без сподiвань, як i належить для кохання. І в лiжку, де Марго спала, во

а нагадувала дитину: напiврозтуленi уста, переривчате дихання, подiбне до схлипування. Пiзнiше я зрозумiв, чому згадував Марго без суму: вона прийшла до мене, як та жiнка, на яку чекають усе життя. З Марго не було нiяких проблем, бо це була саме та жiнка. Вона була частиною безмежного почуття. Марго дарувала менi доля. Все ставало зрозумiлим. Хоча прийшов час i все змiнилося… Вона тихо спала, мiсяць затоплював усе навколо, наче снiг. Я закурив сигарету, останню, пiдiйшов до вiкна i вiдчув радiсну порожнечу в головi. Я курив i дивився на наш двiр, з розлогими яблунями, гойдалкою, довгим сараем, а мiсячне сяйво з голубого кольору переходило у синiй. І тут – звук, довгий, протяжний, потiм уривчастий. Пес, пiднявши ногу, намочив перевернуту жерстину. Я розсмiявся тихо, майже беззвучно, i Марго щось сказала увi снi. Крiзь перекошенi балки, мотузки я побачив мiсто наче вперше в життi. Я нiбито iснував окремо вiд Пономаря, вiд Кабана, вiд Веньки, вiд Хохо. Але там не було Марго. І тут я вiдчув страх тiеi порожнечi. Так прийшов досвiд, немудрий, найстрашнiший. Несподiвано розумiеш, що можеш втратити, але мусиш iти вперед, знайти те, що тебе чекае на тому кiнцi життя чи слави.

Вiрмени з’явились у нашому мiстечку вiдразу по вiд’iздi французiв, якi будували гiгантський за тими масштабами молокозавод. Звичайно, вони не перетягли весь свiй аул у центральну частину краiни, iх стали помiчати тодi, коли вiд них спасу не було. Плiткарi говорили, що це через головного iнженера, у якого жiнка вiрменка, але це дурниця. Вiрмени окупували моментально чоботарське ремесло, асфальтний заводик, шабашки, прийом склотари, макулатури, санепiдемстанцiю. Вони вiдразу посунули циган, якi кодлувалися на Старому автовокзалi, отам, бiля дубкiв. Цигани пiдкинули Джулаю пiдкупного, хоча вони нiколи не ходили пiд його дахом, це було свавiлля, безлад. До цього в Хоролi про наркотики знало не бiльше десяти чоловiк. Що мiж безногими i циганами вiдбулося, невiдомо, але того разу з першого заходу циганам довелося поступитися. Джулая пiд конвоем, iз собаками, якi харчали в сухий серпневий полудень, тягали по мiлiцiях. Тягали довго через те, що Джулай, який нiколи не управляв транспортом, купив собi з якогось дива «Волгу». Все мiсто знало потiм, що кавового кольору «Волга» – це причина конфлiкту з владою. На машинi все i закiнчилося того разу. Справи Джулая пiшли несподiвано вгору. Хоча з Любкою ще не жив вiдверто, але те, що вона його трималася, нi для кого не було великим секретом. Їi Калiстратенко запив, i всi розумiли, вiд чого: не так вiд того, що Любка злигалася з ким попало, а швидше вiд того, що вона, як виявилося, не проста баришня. Батько у неi в обкомi займав неабияку посаду, i сам Брежнев його любив, i це вже точно не плiтки. Батькiв того Джулая нiхто не знав, i вiн з нашого мiстечка, з навколишнiх сiл i мiст викручував божевiльнi бабки, i нiхто його не зупиняв. Наш продвинутий «кишлак» мiг слугувати взiрцем суспiльного добробуту як тодi, так i тепер. Тiльки, власне, для театрального шоу. За кiлькiстю чудотворцiв, злодiiв та клоунiв Хорол стоiть попереду всiх мiст Полтавщини, якщо не брати до уваги всю краiну. Жiнки тут мають свою думку, а чоловiки спиваються, тiльки зiп’явшись на ноги. Проте, на диво, вони дають чудове потомство. Хлопцi виростають вiдчайдухами, але з тарганами в головi, iх тягне кудись у таке, що нiхто й подумати не може. Так, само собою зрозумiло, дiвчата тут робили собi «подарунки» на день народження – вiддавалися з шиком, як вони вважали. Дурiсть, але вони вкладали в цей перший раз якийсь символiчний змiст. Але що може породити лялькове мiстечко, вичищене до солодкавоi непристойностi, оточене безкiнечними полями, продуте гулкими вiтрами, з бiлими купками селищ на узбiччях рудих степiв, з дратiвливим свiтлом ставкiв. Тому нiхто i не здивувався, коли виникли почуття мiж Джулаем i Любкою, першою красунею, хоча злi язики досить точно визначили, що тут замiшанi великi грошi. Якщо то неправда, лишаеться дивуватися. Вони зустрiчалися ще до того, як у Дубках п’яний Калiстратенко накинув собi зашморга. Поруч, у старому нiмецькому окопi, спала п’яна в дрезину Нюрка, в минулому техробiтниця, чорна i товста, як труба. Але найголовнiше було попереду: Джулай i Любка вже вiдкрито ходили до ресторану, вiдвiдували гостей, ярмарки десь за мiсяць до того, як старший Силка самовiльно надумав влаштувати облаву на безногих. Як там опинився загiн солдатiв з Глушковським, лишилося таемницею. Але точно вiдомо, що Шльома мав наказ охороняти Джулая, як блудливу коханку. Темний, таемничий наказ. Але що за тим наказом стояла страшна сила, не викликало сумнiвiв. Шльома i Силка пошилися в дурнi – зчинили галас аж до Москви. Комусь, видно, добре грiв кишеню об-щак Джулая. Іншого не виходило. Про небаченi багатства Джулая говорили за чаем, кавою, чаркою, у лiжку, пiд час статевого акту i пiсля, в черзi за морквою, перед смертю, у добрi, гнiвi – все це поеднувалося в одну густу, таемничу казку, яка в життi нiчого не важила. Але з цього можна зро

ити висновок, чому така нездорова колотнеча навколо безногого калiки, хоча чисто iррацiональнi здвиги теж були присутнi. Дiйсно, так пiднятися з обiдранця, та ще й безногого, точно йому допомагав або Бог, або чорт, не iнакше. За тридцять рокiв своеi дiяльностi (двадцять з них вiн прожив з Любкою Калiстратенко, яка померла, згорiла за пiвроку вiд раку) всього раз притягав його до вiдповiдальностi мiсцевий суддя, та й то вiдбувся штрафом у двадцять карбованцiв, котрий так i не сплатив, хоча в заповiтi вказав, щоб того папiрця суддi Коломiйцю поклали в труну. Й ось цi чутки морочили голову мiсцевому населенню, яке, то скрегочучи зубами, то проклинаючи, то пускаючи зелену слину заздрощiв, дивилося на нього, як на чудовисько, котрому не варто жити. Всi iншi – звiсно, iнша справа. Напевне, ще й тому Джулай жив, наперекiр усiм. Звичайно, це перебiльшення, але хотiлося думати так, бо старий викликав повагу, хотiли того чи нi. А так вiн нiкого не помiчав, доки не закувала бiда у його домi, й тодi на нього подивилися по-iншому, як на здорову людину, вже без жалостi. І всi готовi були його розтерзати. Спочатку за другою ходкою з’явилися вiрмени. Потiм безногих, незважаючи на пенсiйний вiк, почали саджати за грати: на рiк, на два, а то i просто тримали пiд слiдством. Вони виходили. Наче нiчого й не сталося прокручували своi оборудки. Стукачiв у середовищi безногих не було, як то, скажiмо, спостерiгалося у вурок. Жора Стрижак був першим фiлером, що дозволяло йому пiд час горбачовського сухого закону тинятися п’яним вулицями i чiплятися до вухатих фраерiв. Пiзнiше у нього на шиi вискочить виразка, зовсiм невелика, з молоду горошинку, вона розросталася все швидше i швидше, доки в однiй iз клiнiк не сказали, що це рак. Дружина, писана, справжня кiношна красуня, почала таскати його по всiх лiкарнях, знахарях, якi чадiли в синьому диму, що виiдав очi, виливали воском на воду, на молоко, кидали на запацьоренi карти, але марно. Жора захворiв i помер. Спочатку на радiсть мiсту, а потiм i на ii. Давно, коли дружина була молодою, то, заклавшись на ii вiрнiсть, Жора змусив ii пройтися голою сквером. Що i було виконано. Пiсля смертi всi його швидко забули. Той же Жора навiв стрiлки вiрменам, але першу хвилю вдалося придавити. За другим приходом вони засiли намiцно. І ця iсторiя вже стосувалася конкретно Джулая i Марго. Бо тодi, в перший вiрменський прихiд, Джулай тiльки ставав на ноги в повному розумiннi слова. Щойно Любка офiцiйно перейшла до нього, то Джулай вирiвнявся до закону. Його корешi збудували собi триповерховi домiни, замовили японськi милицi, обзавелися коханками, дружинами i дiтьми. З першим вiрменським приходом Джулаю вдалося зiштовхнути циган з вiрменами. Вiйна була глухою, майже непомiтною, але обидвi сторони пачками вiдправлялися на нари, а братiя Джулая продовжувала нарощувати капiтал. Тодi-то i почалися серед вурок балачки про общак безногих. Джулай як фiгура став поперек горла не одному Замiлю, верховодi вiрмен, хоча вiн був напiвкровкою, помiссю вiрменина та татарина. Як пiзнiше з’ясувалося, вiн простий украiнський селюк, хоча дiд у нього таки справдi був висланим вiрменом. Хитрi цигани вiдступили зi своiх наметiв. Потiм запанував спокiй, але вурки у цiй мiжусобицi теж витримали паузу, i скоро мiлiцейськi наряди, скерованi вуркаганськими стукачами, почали шмонати вiрмен i безногих. Вiрмен брали в iхнiх будинках, а безногих виловлювали по ярах на армiйських «уралах». Припинили тiльки тодi, коли вiрмени опинилися в каталажках, а безногi зачаiлися в норах пiд Заяр’ям, мiлiцiя вичiкувала. Наче невидима рука, невiдомо ким спрямована, зупинила сiрий мишачий потiк мiлiцiянтiв. Але без Любки не обiйшлося. Вона тодi вже почала, скажу вам, хирiти, i сам Джулай кислий робився, коли його погляд падав на дружину. Зараз вiн був на виду: на вiдкриттi будiвництв, на благодiйних концертах. Вiн ще встиг побудувати три велетенських будинки Шиповi, Гансу та Безкоровайному, колишньому менту, в котрого не було не тiльки нiг, а ще й лiва рука ледь-ледь слугувала. Хто згадуе, як жив у тi часи, що належали по праву Джулаю i першому секретарю райкому, навряд чи жалкував. Однi брати Ульяненки не визнавали його. Вони навiть не намагалися стати на рiвну ногу. Не визнавали, i край. Особливо середнiй, Славка, прозваний Льовою за крутий гонор, меткий розум i мiцну руку. Ульяненки взагалi трималися своiм кланом i наганяли страху не лише на свое мiстечко, а й на район. Жахом вiд них вiяло, бо вiдчайдухи i непередбачуванi були, доки один за одним дурнi випадки не почали зводити iх у могилу. Проте Джулай iх обходив, не загравав, i це можна було вважати за взаемну повагу. Тому-то менший Ульян, син Славки, так приглянувся Джулаю. Та в безкорисливiсть цього уйобка я мало вiрю. Але зi смертю Любки щаслива пора у Джулая пiшла на захiд, i не тому, що Любка забрала в могилу всi зв’язки, адже все трималося на ii авторитетi й силi ii паркiнсонового батька. А таки Джулай печально любив Любку. А може, i використовував, а може, те й iнше. Вона вiдразу народи

а вiд нього дiвчинку, яка стала матiр’ю Марго. І сама Марго була просто копiею Анни, тихоi i врiвноваженоi, до того тендiтноi, що повiтря не зрушить, як пройде мимо вас. Анна жила книгами, кiно. І нiчим бiльше. Оборудки батька i матерi не стосувалися ii. Такою видалася й Марго. Анну чоловiки не цiкавили, а тому нiхто бiля неi не крутився. Анна подалася до Пiтера, де вийшла за чоловiка на тридцять рокiв старшого за неi, але з любовi. У нас таких чоловiкiв називають тхориками: у вiчно запiтнiлих окулярах, високий i худий, мов жердина для опудала, на яке ще не натягли ганчiр’я. Але цей тхоряка завiдував на той час ледь не всiею медициною Союзу, так поговорювали, хоча, за однiею версiею, був вiн медиком-хiмiком. З iхнього шлюбу народилася Марго, щаслива дитина кохання, яка прожила п’ятнадцять рокiв у Пiтерi, щоб потiм снiгом травневим звалитися на голову своему дiдовi. Якраз у найскрутнiший момент його життя. Марiя Ульяненчиха говорила, що Марго приiхала перед самою перебудовою, але я можу сплутати, просто у Марii стоiть дата смертi – 1984 рiк. Ага, тодi Марго – це маленьке чудо – з’явилася у нас пiзнiше. І тут, напевне, якась таемниця. Вiдразу по приiздi Джулай почав «двiрняк», намагаючись вивести справи з глухого кута, бо бiльшiсть зароблених грошей, видно, йшла на хабарi, а чиновники нахабнiли по-псячому; i тодi хтось сказав, що багатство Джулая – то вигадка, не краща, нiж про каравани золота, якi затонули на турецьких галерах пiд Вишняками. Але нiхто не знав, чи безногий босяк жлобиться, чи просто вичiкуе момент. І чому тодi в його домi нiкого не з’явилося з родичiв Любки. Приiхала одна Марго.

Ми тихо перейшли колii. Простiр пропливав, наче чорне густе шосе. Повiтря ватяне. Ми йшли i не знали, що о цiй порi безногий Валера Кавалер засунув шило в серце Серьожi Сероняну за те, що той пiдкинув трипер його доньцi, своiй полюбовницi, яку ж i присадив два роки тому сам на наркоту. І тодi Валера, який вiдiйшов вiд справ, звернувся до Джулая. Валера говорив, а Джулай мовчав, тiльки ганяв то вперед, то назад вiзок. Валера повторював щось багато разiв, але Джулай мовчав, мовчало i його оточення, i всi розумiли: якщо старий не скаже слово, то це принаймнi початок кiнця. Тиша була така глуха, що можна почути, як на Пристанi кричать чайки. Повiтря стояло до того чисте, наповнене сонцем, що можна було простягнути руку, торкнутися озер, степу, а бiлi купки сiл нагадували кондитерськi вироби. Нарештi Джулай сказав, що до часу треба потерпiти. Валера нiчого не сказав, а розвернувся i пошкандибав на своiх протезах додому. І вiн пiшов чекати свого часу. І зараз вiн пробив: далекi звуки пароплавiв нагадували залитi морською пiною, обдутi солоним вiтром порти. І цiеi митi, iз жахом дивлячись на обличчя Ульяна, непорушне, як вирiзане зi шматка крейди, я раптом зрозумiв, що час пробив i це добром не скiнчиться. Ульян курив i дивився, як на свiтлофорi проблимало зелене вiчко вогника. Вiн мовчки обернувся до Пономаря. І бригада рушила, розщеплюючись на три хвости, наче нiчне чудисько, котре слизько i мокро повзло до своеi жертви. Три частини бригади обходили вагони, що стояли в тупику. Темнота ватяна. Тiльки вогнi вiкон вилущуються. Це був початок вiйни, i тут ми могли схибити, бо цього разу вiрмени виставили нехилого вiдкупного Жорi та Кузi, верткому, схожому на шоколадного чортика, з вологим поглядом хронiчного наркомана. У мiстi обстановка не дуже була приемна, взагалi, прийшлi окуповували метр за метром, i нашим не вистачало анi роботи, анi торгiвлi, анi дiвчат. Можливо, це нам так здавалося. Але вiрмени поставили на биту карту. Кузя мав язик без кiсток, тому переконав, що основна бригада покiрно перейде пiд вiрменське крило. Головне – iм необхiдно накрити Джулая. Але того ж дня приiхав рiдний брат Марго, Тюльпiн, а насправдi вiн носив прiзвище батька – Батрак, а те Тюльпiн невiдомо де взялося, – i вони втрьох – Джулай, Ульян i Тюльпiн – проговорили до ранку, а Марго подавала закуски, i нiхто не звернув уваги, що дiвцi всього п’ятнадцять рокiв, просто дивина, та й годi. Небезпечно думати, що ти знаеш те, чого нiхто не знае, коротше – всi iдiоти, лише у тебе в головi рiй золотих бджiл. Саме так, напевне, думав Серьожа Серонян. Ми взагалi нiчого не думали. Але до того часу на забутiй фермi сховали чотири саморобних стволи, а ще два вальтери й один карабiн. Ось так. Нам не треба учитися не боятися, якраз була пора – нiчого не боятися.

Пономарь дiзнався про Батрака ранком, у четвер. Пономарь куснув губу, переглянувся з Ульяном, але у ньому вже кипiла гримуча ртуть, i нiчого змiнити, здавалося, не можна. Вони ударили з Ульяном по руках, i справу про вiйну було в одну мить вирiшено. Можу вам упевнено сказати, що, окрiм Джулая, Батрака, Ульяна, Пономаря, нiхто не знав iстинноi причини цiеi заворухи, яка гордо називалася вiйною. Паскудне те, що ми, решта – Кабан, Хохо i я, – не вiдчували себе героями. Взагалi у Хохо на те, що пахне смаленим, був особливий нюх. Вiд того часу пройшло двадцять, якщо не бiльше, рокiв, i я, сивiюч

й, ставлю собi питання: повернись назад час, зупинися на тiй межi, яку ти вибрав, чи вчинив би кожен з нас iнакше? Гадаю, що нiхто з нас iнакше б не вчинив. Нам не треба було ставати чоловiками. Ми ними вже були. Ми вiдстоювали свою честь в один тiльки нам вiдомий спосiб. Ми вiдстоювали свою честь саме так, наче вiд цього залежало врятування цiлого свiту. Не iнакше… І отже, ми тихо перетнули колii, торкаючись один одного плечима, наче випадково, але тримаючись один за одного. Ми були дiтьми з дорослими серцями. Ось хто ми були. З лiсосмуги наступав Шнапс, озброений важкою артилерiею: одним дробовиком i купою ланцюгiв та арматури. До цього дня ми до подiбного не вдавались, але самi не знали, як пiшли на таке. Я ж кажу: нiхто не вважав сумнiвним те, що ми робили. Ульян з Пономарьом мали нюх на час i на людей. І у мене засмоктало пiд ложечкою. Менi захотiлося, щоб це виявилося сном i я враз прокинувся i побачив яскравий ранок.

Пономарь пiдiйшов i вдарив ногою у дверi. Всерединi загуло i заворушилося. Пономарь ударив ще раз.

– Дивись за дверима, – сказав я Кабану. – Зараз вони полiзуть.

Кабан мотнув головою, але не тому, що згоден. Рiзкий удар цеглини потрапив йому в щелепу.

Дверi розчинилися, i кiлька чоловiк висипало звiдти, лементуючи, мов купа чортiв. Удари посипалися на них звiдусюди. Я звалив одного, добив ногами. Другий свiнгонув мене в щелепу. Пономарь працював одними кулаками проти здоровенного, у два метри зросту, вiрменина. Здебiльшого вони малi. Я такого зроду не бачив. Шнапс пiдоспiв вчасно. Хуркнула арматура, здоровило звалився мов пiдкошений. І тут заговорила артилерiя. Забабахкали берданки. Крупний дрiб ударив по обшивках. Вiрмени, рачкуючи, подалися до виходу. Ми добивали iх дорогою. Збивали з нiг i гамселили так, що трiщали кiстки. Вiрмени кричали, щоб iх не вбивали. Нарештi всi вони сховалися у вагончику.

– Кабан, – крикнув я, – дрiт!

Ми закрутили дротом дверi. Вагон облiпили i покотили гуртом до тупика.

– Там е нашi, – сказав Шнапс. – М’який з Сявою.

– Нiчого, прокатаються, – вiдповiв Пономарь, пхаючи вагона. Нарештi вагон набрав швидкiсть i з усього розгону вмазався у стiну.

– Тепер навперейми. До смоловарнi! – крикнув Ульян.

І ми побiгли в темряву. Бiгли, наче цiлу вiчнiсть, хоча всього перескочили через колiю, пройшли бурти з буряками i зупинилися бiля смоловарного будинку.

– Не стрiляйте по вiкнах, – сказав Пономарь.

Четверо наших стрiльцiв зробили добрячий залп. Потiм решта ввалилася у кiмнатку, де лежали на лiжках обдовбанi наркотою вiрмени. Загули гiдравлiки. Хруснули ребра, i бризнула кров. Кабан мiсив у дикому отупiннi.

– Суки, ви менi носа поламали. Суки! Найнещаснiший мужик у свiтi!

Усе закiнчилося через п’ятнадцять хвилин. Ми посунули до заготзерна. Там ще шестеро. Їх застали з нашими блядями. Двох почепили вниз головою, решту роздягли, а одяг забрали. Кабан якiйсь блядi розквасив усю мармизу. На сьогоднi все закiнчилось. Ульян звернув до заярського ставка i потопив там ланцюги, стволи, арматуру.

Я прискочив, коли все закiнчилося. Нiчого страшного, окрiм поламаних ребер, пiдбитих очей та двох зламаних щелеп. Проте вiрмени мовчали. Двое сержантiв витягли цiлий кульок маковоi соломки. Я подався в центр, де лежав Серонян, проткнутий у серце шилом.

– Що у тебе, старий? – пiд’iхав полковник Коломiець.

– Найстрашнiше, товаришу полковник, – качан в задницi, – вiдповiв я тим же поважним, навiть трохи панiбратським голосом.

– Та чорт з ними. Хтось за нас порядок наводить. Але ось грабонули Бiлявського й ощадкасу, – сказав полковник i подивився на темнi яри.

Я проковтнув i подивився на нього.

– Значить, так. Я iду в Трускавець, – двое санiтарiв вантажили Сероняна. – Блядь, а вiн куценький був. Тьху, на мiсцi баби я б з ним на одному гектарi срати не сiв.

– Так точно, товаришу полковник.

– А ти давай, Гриша, розбирайся. Без Сероняна у нас четверо жмурiв. Ось так. А я до Трускавця.

Я на той час давно покинув полiклiнiку. Зразу пiсля смертi лiкарки влаштувався на бензозаправник слюсарем. Який слюсар на бензозаправнику? Така у мене i робота. Того дня я прикручував стопсигнали одному вiрмену. Я вам роз’ясню: тут до бензозаправника прилiпилося маленьке СТО. От я на двi парафii i тягався. А мiй бовдур гарував, як виявилося, у центрi, вибиваючи зуби. Але точно можу сказати: вiрмен сидiв у машинi. Курить i слова, бидло, не зронить, наче я йому щось винен. Але мало того. Пiдкочуе чорна «Волга». І вилазить з неi Едiк Батрак. В димiну. На Батрака подивишся – то мiй нащадок, який висиджуе на парканi в центрi мiста, плюе крiзь зуби, товче писки, смалить дешевий портвейн, – ангел, а не синаш, коли подивишся на цього Батрака. Вiн ще в тому роцi натягнув нещасну секретарку самого голови райкому. Зайшов, типу, дядя Ваня, привiт вам, а виходив, то заволiк до туалету i вiдтрахав по повнiй програмi. От вiн на напiвзiгнутих пiдходить i говорить:

– А, Ашот-кашалот, здоров.

– Коли ти чоловiком станеш? – спитав Ашот, струшуючи у вiкно п

пiл.

– Все путьом. Все буде, як домовилися. Пiдкинь трохи ширива. У мене гостi.

– Бля, токо запалишся, то…

– А то шо, – Батрак озвiрiв, очi склянi зробилися, витягнув вальтер i ткнув у нiздрю вiрмену.

– А це бачив? Я вас, усю падаль, перешаткую. Зрозумiв? Я – Едiк Батрак, а ти – чорносрака мавпа.

– Ну-ну. Я просто хотiв, щоб усе було, як домовлялися, – Ашот подався назад. Потiм витягнув з бардачка якийсь пакунок i передав Батраку.

– То-то, – сказав Батрак i, вихляючи, подався до чорноi «Волги», а Ашот продовжував незворушно сидiти, курити на заправнiй станцii, наче вiд смертi у нього був лiмiт.

3

Автострада лилася срiблом, пройшов дощ i стояв десь далеко сiрим стовпом, а машина наздоганяла його, ковзаючи колесами чорним милом гудрону. Авто рухалося на великiй швидкостi, наче жук, новенька бiла «копiйка» летiла зi швидкiстю сто кiлометрiв на годину, лишаючи за вiкном дерева, самотнi прямокутнi ферми, що вночi гудуть, як тисячi привидiв, вибитими вiкнами. У чорних тiнях дерев гнiздилися бiлi хати. Над нами слюдяне чисте небо вiдбивало сонце. Інодi на ньому можна побачити бiлi вихрастi прорiхи вiд слiдiв винищувачiв, якi копошилися десь там, бiля Миргорода, i це «десь там» було сонною краiною чи краiною сну, як вам заманеться. Марго сидiла за кермом. Обличчя насторожене, шия витягнута, ще, здавалося, худiша. Вона наче майнула наприкiнцi солодкого полудневого сну, ось так виглядала тодi Марго, зовсiм чужою. В такi хвилини завжди на язик проситься така дурня, що то й не вона зовсiм. Ти вiдчуваеш себе чужим. Пiзнiше у вiтряний сонячний день прийшла проста думка, свiжа i туга: Марго тодi була надто дорослою для свого вiку, щось сидiло в нiй, наче шматок скла в нiжнiй серцевинi плоду. Зовнi вона виглядала, як птаха, що поранена сидiла на гiлцi, намагаючись чистити пiр’я. Але все це вiдкидало реальнiсть, безглузду в цьому прохолодному i чистому днi: наче не було перед цим дикоi ночi, коли ми втiкали невiдомо вiд кого, а машину не кидало, мов ту пiр’iну, у вибоiнах, заносило на вузьких дорогах на купи хабняку та рогози, що червоним пекельним кольором свiтилася проти лiхтарних вогнiв. А на ранок ми вискочили на 224-й кiлометр. І тодi полив дощ, здавивши груди сильною задухою. Марго зупинила машину i сидiла мовчки, врiвноважена, спокiйна, наче дитина, яка грала роль дорослоi людини, i балачки тут не мали нiякого сенсу. Каштановi, майже червоного кольору локони ковзали на ii блiдому обличчi. Лив дощ, i я чув лише ii на запах, ледь уловимий i водночас гострий, а простiр за склом авто, густий i остогидлий оку, розщеплювався розрядами блискавки i летiв зi свистом разом з нами. Пiзнiше, коли розвиднiлося i степ разом з вiтром закидав у прочинене вiкно оберемки запахiв та сонця, я побачив iншу Марго, вiд чого вiдчув самотнiсть i незручнiсть. Потiм усе пройшло, i я лише дивився, як одна за одною змiнюються целюлознi хмари, а небо мокрим простирадлом зсуваеться за горизонт. Але у нинiшньоi Марго було i таке, що накочувалося пекучим щемом: ця надумана, як видавалося, непроникнiсть нагадувала лiтнiх людей, якi ховають свою байдужiсть до свiту. Марго закурила «Данхiл» – однiею рукою вставила в рожевi губи сигарету, пiдкурила вiд автомобiльноi запальнички.

– Ти точно викинув? – запитала вона.

– Так, – сказав я i подивився в iнший бiк.

Марго мовчала i слiдкувала за трасою.

– Нам треба сховатися, – вона затягнулася димом, глибоко, iз задоволенням i смачно. – На деякий час.

– Я зрозумiв.

– Добре.

Марго повернула на грунтову дорогу. Ми обое розумiли, що траса не краще мiсце, де можна сховатися. Пилюка, незважаючи на те що пройшов дощ, вiдразу полiзла в легенi.

– Чорт, – вилаявся я.

Марго мовчала, тiльки нижня, красива, наче вирiзана, вишнева губа гидливо скривилася, зовсiм як тодi, коли ми кулею вилетiли з мiста, а вона зупинила машину неподалiк АЗС i сказала, що Джулай помер. Наче взагалi нiчого не трапилося, помер i все. Бiльше нiчого. Хитрий вузол тiней у зелених мельхiорових очах; смикнулася раз, удруге нижня губа. Пiзнiше, коли ми виiхали на лисий пагорб, вона рiзко розвернула машину, як справжнiй гонщик, зупинилася, i в глухiй тишi я почув, як гупотить ii серце. Марго намагалася запхати сигарету до рота, але руки вiд утоми чи напруження не втримали пачку. Марго нахилилась, i я нiздрями вловив солодкий, нiжний запах парфумiв i легкого сигаретного диму. Вона вiдсунула руку i притулилася до мене – жест, наче вона намагалася щось узяти вiд мене або так, у що не хотiлося вiрити, прощалася. Вiтер кисло гудiв над дахом автомобiля. Ми поцiлувалися в солонi вiд поту, вiд нiчного кохання, вiд божевiльноi дороги, з порожнечею i сонцем, губи. Марго стягнула рожевий пуловер, трiпонула грудьми, красивими, свiжими.

– Сюди, – сказала вона. – Мiж груди. У мене мiсячнi.

Пiзнiше ми лежали над урвищем, а внизу вуркотiла вода. Несло прiллю, гнилими водоростями – Градизьке море. Втомленi коханням очi дивляться вниз разом з потоками свiтла в провалля мертвоi води, так менi видавалось, i

ак воно було, iх нiчим не зупинити, наче вони вибрали саму смерть. Коса намитоi рiнi блищала проти сонця лускою хижого доiсторичного звiра. І ми вiдчували, як земля тягне нас до себе. Менi не було страшно. І я, напевне, це повторив уголос, а вона вiдповiла, я по губах розбирав лише окремi звуки, але вичитав змiст, що для азартних людей нiчого немае страшного, так, Ульян, для пристрастi немае смертi, а смерть… Менi не було страшно. З якоiсь пори я визначив, що доля моя крутиться, мов дзига, тiльки ти пiдступаеш до сокровенного, як дiйснiсть паскудно щирить пащу, повну чорних гнилих пенькiв.

– Будемо пiд вечiр, – сказала Марго, i груди у неi натягнулися пiд тканиною. Очi нерухомо дивилися в небо, потiм вона повернулася на бiк, усмiхнулася хтозна для кого i поцiлувала мене в губи. Зiгнута нога. Мiж колiном i литкою затиснута вузька рука, з трохи вузлуватими, майже хлопчачими пальцями, з обгризеним нiгтем на вказiвному, манiкюр на якому облуплений.

– Викрутимося, – сказав я.

– Пусте. Забудь. Через тиждень, не бiльше, – i знову припала до мого рота. – Хочу вина.

Я бачив, як вiтер протiкае ii обличчям, ворушить каштановi пасма волосся, як тремтять закрученi вii; сон – це побiчна дiя звички i нiчого бiльше. Сни нас вигадують, витворюють, i хай йому трясця: з кручi варто опустити голову i глянути на людськi гнiзда, що бiлим шнурком витягнулися вздовж горизонту, i ставало зрозумiлим, наче назавжди вiдкривалася паща безсмертя, що самотнiсть нiяк не бувае страшною. Страшнiше, коли ти боiшся, а не втрачаеш. Ми сидiли пiд вилинялою парасолею, що роздувалася легенями, i я бачу тiльки руки Марго. Вiдчуваю запах вiтру, риби, води i смак ii тiла на губах, солодкий i гарячий, з кислим запахом мого i ii поту, i вiд цього зносило голову. Бiла халабуда, з розтягнутими сiтками, з написом «У рибалки», огризок глиняноi кручi, не видно анi дороги, анi путiвця, тiльки повiтря грае воланами, закручуеться у вири, i в цьому потоцi нерухомо, бiло-чорними карлючками висять чайки, здiймаючи стовпами пилюки самотнiй крик, що розпачливо падае до води. Тiльки теплий вiтер дихае парасолею, вiдкриваючи замшеве обличчя Марго, засклiлi, целулоiднi очi, наче ii тут уже давно немае, лишаеться тiльки дивитися на красивий вiдбиток на пилу.

– Може, тут лишимося? – говорить вона, i ми не вiримо, обое.

За пагорбами тягнула музика, сiдало сонце, обличчя Марго i ii волосся мiдно свiтилися проти мене. Нарештi в ii очах щось ожило. Вона подивилася на недопите вино, стенула плечем, торкнувшись пiдборiддям iншого.

– Ходiмо в машину.

Ми повiльно пiшли уздовж води. Пiзнiше, через багато рокiв, через каламутну бовтанку подiй, окреслених чiткими рубцями забутого i наново вiдкритого, згадуючи сонне поселення i мертву воду, я подумаю, що нiчого не могло з цього вийти нормального, – це лише вiдчинило вузькi ворота болю. Щогодини, щодня зi швидкiстю падаючого каменя я все чiткiше уявляв Марго: каштанове волосся, з тугими, алебастровоi мiцностi локонами, прекрасне обличчя, привiтний погляд, який нiчого не виказував, i очi з краплинами мiдного сонця. Є жiнки, якi вiдтiняють одна одну, наче дерева, яких можна порiвняти або назавтра забути, навiть не здобувши, i зi свiтлою головою думати про iншу. Принаймнi у мене пiзнiше виходило саме так.

– Цiкаво… Хто першим з нас помре? – зовсiм спокiйно запитала Марго.

Я промовчав, обiйняв ii за плечi. Вона вивiльнилась i побрела попереду мене. Обернулась i сказала через плече:

– Пора в дорогу…

Тютя на той час викручував на даху кiнотеатру рок-н-рол, а нам треба було брати пацанiв. Зранку однi неприемностi. І видавалося, що мiстом хтось лопатою порозкидав гiвно. Я б облишив, чесно кажучи, i пацанiв, i Тютю, але запара повна, хоч вiшайся. Разом зi мною нас четверо. Трое – лубенськi менти, з однаковими дебiлкуватими зачiсками хлопчикiв-бодрячкiв, гостроносi, з широкими вилицями, кругленькими дiрочками замiсть очей. Ще тi. Завжди готовi вiдiрвати людину назавжди вiд ii життя, навiть не думаючи, мае вона якусь провину чи нi. Але роздумувати над життям у нормальних умовах – це егоiзм. Слушна думка. У головi гудiло ще з учорашньоi ночi, це значить, що Капленчиха вигнала паскудний самогон. Завiтаю до неi пiсля всього. Тож ми пiдiйшли до кiнотеатру i я сказав:

– Тютя, злазь, менi нiколи!

Тютя виписував рок-н-рол i вусом не вiв, сучий кiт.

– Тютя, злазь!

Тютя або оглух, або вдовбався так, що очi закотилися пiд лоба. Ми ще трохи постояли i пiшли до скверу. Пацани сидiли на лавцi: курили, плювали через губу i навiть оком не повели. Вiтер задував сильний, у закутках збивав прямо-таки з нiг. Бралося вже холодом i намiтало жовтого листя.

– Здоров, – сказав я.

– Ага, – типу того вiдповiв Пономарь i подивився на мене мов крiзь склянi дверi.

– Пiднiмайте сраки i пiшли.

– Якого хера? Шо ми, крайнi? – почав Кабан.

– Кабан, заткнись, – гуртом видали пацани. Хтось дав йому потиличника.

– Забирайте iх.

Вiтер то рвав, холодний, лютий як пес, то опадав, i робилося тихо, i я чув,

к гули у дворах яблука, розбиваючись об металевi дашки сажкiв. Тютя перестав викручувати рок-н-рол i, звiвши на перенiссi очi, помiтив нашу присутнiсть: ми пройшли площу жовтого гравiю, мiзерну, що нагадувала гирло рiчки, але вичищену, мов мiдний п’ятак, оторочену кучерявими кущиками споришу, далi попiд поштою, i я, обернувшись, побачив, як розчаровано, наче дитина, яка хотiла бачити щось – ох – таке, Тютя махае нам рукою, наче на залiзничному вокзалi прощаеться Нюся зi своiм коханим арештантом. Ми пiдходили до кахельного будинку райвiддiлу мiлiцii. Над повiтрозбiрниками ворушилося повiтря. Зелене, як дихання алкоголiка, у якого з космiчною швидкiстю атомiв розщеплюеться печiнка. Хм. Непогане припущення. Гриша Силка, тобi б не iдiотiв цих ловити… А… А… А… Витончена душа. Вiтер напирав. Затихав, ляскав мокрою газетою об брукiвку, знову розпочинав: гнав мокрi рванi газети, целофановi кульки, крутив мотузки пилюки з боку автостанцii i сiрого коржа ринку, з бiлими ребрами динозаврiв торговельних павiльйонiв.

– Буде дощ, – сказав лубенський мент з намащеним чубом, показуючи, що в цих справах розбираеться.

– Заводь до мого кабiнету, – сказав я, а на душi зробилося паскудно, як на початку дня. Я не знав, з чого починати. – Слухай, Пономаренко, а де твiй борень Ульяненко?

– Не знаю, – не повертаючись до мене, звично кусав щоку. Один з ментiв ударив його кулаком у праву щоку. Кабана ударили в правий бiк, чiтко. Той присiв, обiпершись об колiно. В одну мить усi ощетинилися, стали плiч-о-плiч, прийнявши бойову позу iрокезiв. Лубенськi менти припинили. У того, що бив, за давнiстю часу iменi його не пригадаю, з’iхала кепка, i вiн марно натягував ii на свою черепушку.

– Прекратiть! Прекратiть! Прекратiть! – задув я у свою горлянку, але було надто пiзно. Менти, фуркаючи у повiтрi дубинами, посунули на пацанiв i запрацювали кийками дружно по горбах i головах. Хлопцi не билися, просто, прикриваючись, вiдходили до безпечного мiсця. Я розумiв, що ще кiлька крокiв – i буде погано. Чесно кажучи, менi зовсiм не хотiлося запихати пацанiв до камери, витягувати з тихого мiсця у гiркий вуркаганський запах сечi, невипраного одягу. Вони були не найгiршими, але такi завжди залазять свинi у сраку. Хоча час показав, що такi i вибиваються в люди, як

i часто потрапляють у халепу. Час показав зовсiм протилежне. Я важко дихав, i моi тонкi, натренованi у спортi ноги пiдгиналися. Паскудне ранкове передчуття таки справджувалося, але щось грiло мою черепушку, що це тiльки початок. Пацани, вилаштувавшись пiвколом, пiдтягувалися до крихiтного будиночка побуткомбiнату, а потiм один за одним шмигонули мiж купи трухлявих колод, що, не менше й не бiльше, нагадували мiнiатюрну Джомолунгму в нашому мiстi. Я тiльки стояв i дивився на гончих, що у шпарини та дiрки трухляччя, виставивши бабськi сраки, намагалися розгледiти, колошматячи дубинами, пiдiймаючи рудий порох. Один говорив: давай ось так, iнший, акробатично викрутившись, пропонував ще одну версiю. Ще iнший, засунувши голову мiж колод, верещав, мов приблудний собака. Третьому смiливцю поталанило найбiльше: для колоди, яка придавила лубенському менту башку, довелося викликати автокару.

Опале листя пливло поверх сiрих спин риби, а вона разом з рибами. Їi довге тiло летiло пiд тонкою плiвкою води стрiмко, билося об рибу, i вони були поеднанi однiею силою попiд падалишлiм листям, сонячне промiння переламувалося об iхнi тiла; вони пливли, розбиваючи синi стовпи сонця, несподiвано стаючи еднiстю, холоднокровнi – вiд цього пекло радiстю в грудях, – чужi до навколишнього. Це було потворно, i красиво, i спокiйно водночас. І пiзнiше, коли вона випiрнула з води, гойднувши грудьми i струснувши по-собачому головою, розсипаючи вiялами крапельок воду, розгортаючи листя руками, i, вийшовши на берег, нахилилась, щоб пiдняти пухнастого рушника, я подумав про втрату, яка сидить трутнем з народження, проривае виразки. Коли вже лежатимеш навзнак, тобi буде все одно. Ти втрачаеш i гадаеш назавжди. А того дня я лише почув ii подув, солодку втрату, прищеплену до листка душi, словом, ти можеш нею управляти. І ще пiзнiше – того нiколи не iснувало. Як не iснувало крапель вiд дощу, а була злива. Риса всього. Принаймнi ми так говоримо, коли зробимося старими, i нашi жорна не перетруть iжу й око осклянiе… Хоча в тому часi все пропливало сонячною долиною нашоi краiни, частково для мене, але не для Марго. Тому в неi целулоiднi очi, вiдсторонений погляд. Пацанячi мiзки, сказав би убiенний Жора… Опаловий гриб пiднявся на бiрюзовою водою. Вона випiрнала, широко розгрiбаючи скляну чистоту води, з сiрими парашутиками кульбаби над куцими хвилями, а коли вийшла, стояла зовсiм гола, з задертими вiд напруження грудьми, лише червонi кола навколо брутально нагадували, що перед вами жiнка. І я думав о тiй порi про втрату. Про ii думки, про ii почуття – менi не хотiлося. І ще пiзнiше, коли вона довгою золотистою рибиною лежала, притиснувшись до мене, наче маленька еврейська принцеса, вигнана з дому. Тодi я вiдскакував i

iг годинами спостерiгати ii рухи, як вона гризе нiготь. Марго покусуе травинку, дивиться зеленими очима. Так, погляд у неi був особливий. Марго у малолiтствi своiм мрiяла про Маямi, Нiццу, Боба Дiлана, а лишалися штопанi, з бабською бубною, рейтузи. Навколишнi, якi огиналися у фатальному майбутньому, зникали, щоб нiколи не повернутися. Марго бiльше не вiдчувала, але не тому, що молодiсть у цiй краiнi – гнилозуба. Що там було у помаранчевих очеретах? Нам треба було вiдчувати, але Марго втискала голову в плечi i мовчала… Небо пливло рiвно, спокiйно лягало чистою рiкою, i наше озеро видавалося калюжею. Тiнi, завжди сполошенi, рябiли, повзали пiд нашими тiлами, i свiт, до озонового подиху чистий, як дитяча долоня, лягав перед нами: чистий степ, без жодного людського руху, жодна дорога не рiзала його, хмари, коли потягнутися, можна торкнутися iх вологих, розтрiпаних i змарнiлих бокiв пальцями, – i все це вело кудись, гублячи нас, лишаючи нас на цьому горбку, мовби вiчнiсть нахилилася i заглянула нам в очi. Так, попiл надiйно приховував втрату i правду. Ми лежали на пагорбах, де вмерли вiки, зламавши ноги об цi неприступнi гори валунiв, глини i води, з морськими водоростями, рiчковими чайками. Пiзнiше вона вiддаватиметься з голубиною покiрнiстю, я не чутиму запахiв, звукiв. А коли лежатиму проти неба пiд сонцем, вiтром, пiд листом, що сипатиметься додолу, розумiтиму, що думки моi далеко вiд неi, i взагалi, я не думаю анi про неi, анi про те, що трапилося цим серпневим днем. Через багато рокiв я назву це Провидiнням. Саме так… А зараз ми зупинилися в невеликому будинку у два поверхи: з цiеi гори починався заповiдник, який би нагадував глушину, аби там не пробiгали брунатнi, з обiдраними боками лосi, а вiд поселення вiтер не доносив свiжий запах прiсноi води i риби. Дикi непролазнi хащi, з озерами, де кишма кишiло рибою, яка тут не була прописаною, i взагалi, подiбнi сорти уминали за двi щоки десь на японських островах. Цю рибу ласувала мiсцева, i не лише, знать. Це могло мене насторожити, але я був надто молодим, щоб думати про такi речi.

Я думав: якого бiса, що може тут приваблювати, ну, нехай будинок, а не оте гадюччя, бородавкуватi жаби. Цю частину на пiвостровi розчистили для мiсцевоi знатi, що приiздила пополювати, порибалити, випити горiлки, м’яко кажучи. З ними приiздили iхнi нiмфи. Слово «трахатися» – це не те слово, що його можна тут ужити. Це навiть не оргiя, а простий вiдпочинок. Інодi у цих одутлих типiв пiдiймався стручок. Тодi вони пишно називали це оргiею. Але на тi часи це було вершиною шику: телефон, сауна, басейн, телевiзор з вiдеомагнiтофоном. Цей комфорт смердiв затягнутою смертю. На цих речах я розумiвся. Але всi цi предмети видавалися менi недоречними серед пiску, вiтру, води. Риба у водi лежала лiниво на сонячних плямах, тiльки ворушила хвостами i водила зеньками. Рибi було якось однаково: чи рiжуть тут кого, чи трахаються, що аж сперма розлiтаеться на меблi. Звiсно, говорило сумлiння, це сон, не що iнше, як сон. Людинi треба все усвiдомити в далекiй юностi, але навряд чи це допоможе жити, – крiзь дрiмоту, крiзь випари гарячого тiла Марго проясняеться думка. Я вiдкрив очi. Марго лежала поруч, розкiшно розкинувши ноги: впалий живiт, тонка талiя, слоновий колiр шкiри. Свiт нерухомий, але щось невблаганно в скронях гуло, наче вiдходили вiд пристанi кораблi. Тiльки риба в озерi повистромляла голови, хапаючи безкровними губами повiтря… Марго ловила ротом мiй, широко вiдкриваючи, великим ротом. Пурпурове полум’я сонця стояло на пагорбах, а ми й не думали нiкуди iхати. І так весь час, доки не пiшли дощi. Марго переодягнулася у зелений джинсовий костюм, просиджувала пiд широкою сосною за бiлим мармуровим столиком, майже не розмовляючи зi мною, з тим же нерухомим поглядом, у якому не було анi печалi, анi смутку, анi задуми, притаманноi дiвчатам у ii вiцi. Так, начебто вона бачила i знала все наперед. Марго пiдiйшла, пригорнулася, постояла так, наче вираховувала хвилини, прожитi чи нi, i знову сiла за столика пiд кудлатою сосною. Але наступного дня була сильна злива, i вона перебралася в будинок, що пiдпливав водою i туманом. Марго сидiла до ночi, а потiм, як сутiнок чарiвною кривою вирiзав дикi для цiеi мiсцини предмети, перебралася до мене пiд пледа, скрутившись калачиком, i я бiльше нiчого не чув, лише серце у неi билося, мов далекий дзвiн, а я нiчого не запитував, проводжаючи нiчнi тiнi, слухаючи, як дощ рiже стiною, обламуе вiти. І свiт нiколи бiльше не видавався менi таким пропащим i близьким. Поцiлувавши Марго у скроню, я засинав, лишаючи позаду ще один день. А зранку мене пiдiрве, засинаючи, думав, i я подамся блукати лiсом, можливо, це не так давитиме на Марго. Саме так… Саме так… Саме так i трапилося – я вийшов о шостiй ранку i пiшов лiсом, що, наче тисячi зубочисток, стримiв у малиновому сиропi свiтання. Дощ ущух, i вже десь близько восьмоi почало припiкати. Лiс – те неприемне, те страшне, що я мiг уявити у своему життi. Я йшов мiж вiдполiрованими коричневими соснами i думав про Марго, н

обов’язково так, як усi уявляють: обличчя, очi, шкiра, запах. Взагалi, я думав про Марго, наче про розтягнутий, вiдразу за сосновим лiсом, простiр, там, де вона зникала: у набiгаючих хвилях, з iграшковим сонцем, бiлими будинками, шкаралупами барж i рiчкових суховантажiв. Тут була iнша Марго, i вона присутня, i ii нiяк не позбудешся, як не витруiти думки, що мiж нами все закiнчилося. Зараз я не мiг думати саме про це, наче вона не вiдбулася, не проявилася, як чорний негатив у розчинi зелених, вiдкритих у свiт очей, загратованих вiями. Потiм менi зробилося тоскно, i я побрiв уздовж берега, намагаючись здогадатися, вiд чого ця сiра туга, як у передчуттi чогось, що нiколи не вiдбудеться, а буде лежати перед немислимим зором сiрим ландшафтом, де немае горизонту. В тi години мало що змiнилося: вiд моiх вчинкiв думки лише затекли у безводну гавань i утворили лагуну, куди прибивалося чуже смiття, котре я викидав, але маю надiю, що туди не заходила Марго, навiть тiнь ii. Але вона буде приходити, стукатиме у дверi й дивитиметься своiми нерухомими зеленими очима на чужий дiм, з гладким дахом халабуду. І так рiк за роком, столiття за столiттям, доки цей крихкий прихисток людського безглуздя не розлетиться на дрiбненькi шматочки бiлими свiтлячками, важкими i бездомними крилами ночi, без кiнця i краю. Колись у дитинствi з приятелем ми забавлялися такими штуками: не пили по три днi води, залишаючи повний стакан стояти на нiч. Чи ми так намагалися загартувати волю, чи справа в дитячих запалених залозах, якi проривали шлях до дорослого життя, обумовленого суспiльним Шалманом пiд назвою екгрегор, останне слово у мене асоцiювалося з садомазохiзмом. Але можна визнати: це пiшло на користь. Не тому, що в дорослому життi нам менше хотiлося пити. Нi, стакан води у спеку був у дорослому життi бажанiшим, нiж тодi, але лишився вилинялий, як шкiльна промокашка, досвiд: не рви задарма задницю, коли не отримаеш нинi того, чого бажаеш. І ти вже наперед знаеш, де i коли вип’еш той стакан води. Так i з Марго. Вже тодi, починаючи дорослiшати, я намагався брати ii маленькими ковточками, наче боячись нiкому не лишити. Ось так. Навiть через багато рокiв з жалiсливим презирством я дивлюся на тих, хто цим не скористався. Так мало бути, так мае бути… І, напевне, це все паскудно угнiжджувалося у моiй головi, коли я брiв уздовж штучного моря до бiлих квадратикiв будиночкiв. Я ще рипався, щоб зовсiм не втратити Марго, хоча не знав справжньоi причини. Я пiдiйшов до будки, здаеться, з написом «Лаванда» чи «У моряка», з двома бiлими столиками, обшарпаними парасольками. У вiконцi продавець свiтив писком i двома рядами зубiв. Бармен, офiцiант, продавець – в однiй особi. Мухи гуртом засирали йому голову, i вiн всьорбував у свою пащу в’язке пiслядощове повiтря разом з комахами, готовий проковтнути мене, потiм парасольки i столи. Я замовив каву, сiв спиною до нього. Просидiвши хвилин з п’ятнадцять над його пiйлом, несподiвано почув голоси. Я повiльно розвернувся одним боком до кав’ярнi i став спостерiгати за купою циганських дiтей. Трохи далi – трое жiнок. Чорного кольору спiдницi з чистого шовку. Одна вхопила на руки дитину, що хвицалася i верещала, доки не отримала гучного, як на боксерському рингу, ляпаса i замовкла. Жiнки були з багатоi родини. Вони носили масивнi золотi кульчики. А в найстаршоi висiв великий, з одного шматка, литий хрест. Я iх упiзнав вiдразу. Одна, та, що старша, носила золотi масивнi ланцюги на щиколотках. Вона – коханка вождя. А вождь мешкав на Кобищi, тобто у Хоролi. Поява цiеi сiмейки аж нiяк не пiдняла i без того паскудного настрою. Менша, Лейла, красива, з гнучкою талiею тварини, признана крадiйка, хоча за руку нiхто ii не спiймав. Несподiвано, як завжди у випадках небезпеки, мою спину густо покрив холодний пiт. Я прожогом випив пiйло, що називалося кавою. Спробував зiбрати думки, вiрнiше, дiстати з усiеi кашi хоча б одну здорову. Тодi я встав i обiйшов грибок у пошуках туалету. Щасливий ловець мух повернув голову, замахав нею, що означало, мовляв, можеш вiдлити тут, нiякий собака не бачить, ну, як i належало в цих краях. Свiй пацан, майже в дошку. Я вiдливав i очима вiдмiряв вiдстань до пагорба, облiпленого бiлими, як гриби, капелюшками дахiв. Вiдстань вiд Лейли – вiдстань до моря. Якщо побiгти, то точно викличеш занепокоення, якщо стояти отак з пiсюном, то Лейла впiзнае чи мене, чи пiсюна, яка рiзниця. Потiм я почав думати тверезо: якого фiга лякатися, нема нiчого страшного, але цигани, нашi цигани просто так не з’являються у чужому мiсцi, в таких глухих кутках. Нарештi менi обридло протирати своi мiзки, i я повiльно, наче ковбой, рушив до гори, а ловець лохiв, мух i ще чогось горлопанив менi у спину. Я скоро дiйшов до гори, цього разу з КП, що був порожнiм, тiльки вищав ВЕФ i сонце плавило його поверхню. Менi збрело в голову заглянути туди, але я передумав i взяв курс прямо на наш з Марго будиночок. Вiдразу за КП йшла бетонована дорiжка, сiра i безлика, за нiч засипана дрiбними сосновими гiлками, ганчiрки туману висiли нерух

мо у повiтрi. Далi ще видно кiлька будинкiв за зеленими ворiтьми, кованими та добротними, з амбарними навiсними замками. Приймач вищав i видавав мiшанину звукiв, що дратували, i я вiддалеку вловив наростаючий головний бiль. Не iнакше це мене тодi здивувало: вiдсутнiсть охоронника i неналаштований приймач. Я повiльно побрiв на гору, з перших крокiв розумiючи, що Марго повертаеться, легким привидом, а потiм усе реальнiше i реальнiше. Самотнiй крук помуркував у низькому небi, повiльно плив, поклавши крила на повiтрянi потоки. Мене не дратувало безлюддя, як завжди. Але зараз менi кортiло бачити Марго, навiть ту Марго, зi спрямованим у простiр холодним зором. Несподiвано я почав вишукувати у пам’ятi предмети: незграбний електронний лiчильник з велетенськими зеленими цифрами, з часом, що застряг на травнi мiсяцi, дорогий коньяк, здаеться «Кюмель», Саманта Фокс, кiлька книжок, колода карт з голими бабами. А тодi вже Марго, з пiдтиснутими до пiдборiддя колiнами. Я закурив i подивився на озеро, що лежало навпроти, засипане бордовим листям, i здавалося так, наче то була осiнь, тягуча i паскудна, як i водиться в цих краях, коли серед серпня мiсяця несподiвано робиться холодно, а в лiтнiх людей ломить потилицю. Хоч це не пiвдень i тут вiтри холоднi, не такi, як там, де проходить добра частина мого життя. Холод пробирав вiд нiг до живота i далi. Я озирнувся: машина стояла на мiсцi, але дверцята вiдчиненi. Будь це з iншою жiнкою, я б не насторожився, але з Марго не так, сам не розумiю чому.

У кабiнетi замначальника мiлiцii Рибчика я був зранку. Нiчого зайвого, як при живому Коломiйцевi: два стiльцi, картина з колгоспниками, якi зустрiчають монгольського вождя, ваза з сухими квiтами, що iх Рибчик називае iкебаною. Сльозливi очi, тонкогубий, з гострим пiдборiддям, роздвоеним дуже помiтно наприкiнцi. Рухи полохливi, i сам вiн топчеться на мiсцi так, наче намагаеться вiдшукати опертя або як людина серед трясовини. Вiн увесь час нишпорить у паперах. Там i ховаеться його сльозливий погляд. Добрих п’ять хвилин пiдполковник не помiчав моеi присутностi. Я часто уявляв, як вiн закидае ногу на дружину, однiею рукою пiдтримуючи звисаюче черево, як у поросноi свинi. Вiн продовжував ритися у паперовому розгардiяшi, потiм пiдняв несподiвано голову i сказав:

– О, Гриша, сiдай, сiдай… Я хвилиночку…

Ця хвилиночка тягнулася ще добрих п’ять. Я сiв, а Рибчик продовжував вивчати стiл. Нарештi вiн вiдiрвався, подивився на мене i запитав:

– Ну, як?

– Не знаю, – спокiйно сказав я, а насправдi менi все це остогидло. – Хлопцi тут нi при чому, так думаю.

– Як нi при чому? – погляд у Рибчика висох.

– А так. Єдине, що ми можемо iм навiсити, – це групова бiйка. І то немае доказiв.

Рибчик засопiв. Вiн не любив, коли я говорив з ним так, саме так, а не як з Коломiйцем.

– Перестань, – зашелестiв вiн. – А хто тодi грабонув ощадкасу на Кобищi i ювелiрний бiля третьоi школи? Три трупи. Почерк один. Гриша, не валяй дурня. Вiрмени i цигани, сам знаеш, на таке не пiдуть.

– Як знати. У циган знайшли десяток годинникiв, – вставив я своеi. – Якщо так, то треба шукати десь-iнде…

– Гриша, не валяй дурня. Є люди. Іди i працюй. Зрозумiло? І нiчого тут умнiчати. Ти багато думаеш, Силка, – видав пiдполковник, очi в нього зволожнiли, а кiнчик язика солодко облизав губи.

– Тут треба думати, Рибчик, – я так просто i назвав його на прiзвище, вiд чого той боязко поморщився, шукаючи вiдповiдi у скупого розуму.

– Ти, старший лейтенант, не iнакше – мислитель.

Вiн пошукав щось очима, потiм зупинився на графинi, синьому, з жовтими квiтками, i менi зробилося на душi паскудно, так, наче провалюешся у прiрву. Я вiдповiв:

– Пiдполковнику, на вулицi вiсiмдесят четвертий рiк.

– Ти i покопайся… Знайди тих, хто стрiляв по вiрменському вагону, вiдшукай стволи, свiдкiв, щоб усе було чинно, а то зразу вiсiмдесят четвертий рiк. Менi хоч двохтисячний, зрозумiв? – випалив вiн, потер лоба вузлуватим вказiвним пальцем, лизнув нижню губу. – Джулай помер чи що?

– Угу, – сказав я. – Сьогоднi його хоронять. З областi навiть наряд на пiдмогу прислали.

– Ідiоти. Кiпiш тiльки наводять.

– Точно.

– Що ти, як папуга.

– Його застрелили, – сказав я i подивився йому прямо в очi, але вiн вiдвiв погляд, i я зустрiвся з запiтнiлою лисиною.

– Блядь, Силка, ти так i шукаеш роботи. Як застрелили?

– Із винтаря. А в докладнiй надряпали, що вiд iнфаркту, – видав я.

– А це не тi винтарi, що погуляли на Кобищi?

– Не знаю, – вiдповiв я, але вiдчув, як щось гидко повзе поза шкiрою.

– Марго зникла, й Ульяненко, – задумливо сказав пiдполковник.

– Слухай, тiеi ночi гуляв Батрак зi своею компанiею. Тобi, Вася, нi про що це не говорить?

Пiдполковник завмер, наче вождь монголiв з картини, хрюкнув i подивився, зараз прямо-таки у вiчi подивився:

– Про Батрака забудь. Приiдуть полтавськi або киiвськi, то надеруть так задницю, що… – вiн пошукав слова, але не знайшов. Вдихнув на повнi легенi i заявив: – Копай, копай пацанiв, – вiн хотiв лизн

ти губу, а вийшло – захопив повiтря, – а про Батрака забудь.

І знову я уявив його дружину, але вже в iншiй якостi: вона, трусячи пузом, залазить на Рибчика. Ось так, про пацанiв, про Марго я не думав, наче iх не було взагалi або вони давно мертвi. Ми наче по командi подивилися у вiкно, мовби там повгнiздювалися привиди. Ось так було. А можливо, не так. Алкоголь з вiком дуже погано впливае на здоров’я…

Я вiдразу розповiв Гришi Собаководу все, що знав: про пiдслухану розмову на СТО, звiсно, добрехав щось, не без того, але чомусь ця дiвчина з випнутими колiньми, з кругленьким задком i великими, майже грубими пальцями на руках не йшла з голови. І тому я говорив, усе говорив, як восени, коли зберуть кукурудзу, картоплю i будинки стоять умиротворено-спокiйнi в холоднiй тишi. Собаковод сказав, що Джулая застрелили, але мiг би i промовчати – ми все тут, у Хоролi, знаемо ранiше за мiлiцiю. Бiдоласi Джулаю всадили кабанячий жакан, розвернули груднину. З його ж винтаря. А що Марго пропала, то цього нiхто не знав, хоча я вже казав: за цiею дiвкою таке щось тяглося, аж зуби зводить i сльози накочуються. Так, начеб вона е i нема водночас. Але про те, що за двi години вона була у Джулая i той як божевiльний катався на своему вiзку, я промовчав. Узагалi, чого гарного чекати вiд мента. Нiчого доброго з того не вийде, на який би ти бiк не впав. А Марго щось поговорила, потiм сiла у червонi «Жигулi» i тю-тю, поiхала. А машина у неi була з казенними номерами, не iнакше батька. Далi ми всi чули гучну музику. А Джулай нiколи музики не слухав. Хiба як перебере самогону i реве биком якусь ахiнею. Потiм пiд’iхала «Волга», а може, водночас. Може i таке бути. Батрак, ii братик, iздив на чорнiй «волжанi». А коли взяли ювелiрну лавку Бiлявського, а тим паче ощадкасу, то той Батрак такi «фiтiлi запалював», куди нам. Грошей кури не клюють. От що я можу сказати: у лавцi Бiлявського торгували дорогими французькими парфумами. Половину розбили, коли стрiляли, тому, коли менти приiхали, сморiд не тiльки вiд кальсонiв Бiлявського стояв. Так отаких два фанфурики знайшли на подвiр’i у Джулая. Силка йшов, зупинявся, нюхав. Вузенька вуличка, котра в народi називаеться Сраною, вела на гору. Собаковод так i йшов на чаплиних напiвзiгнутих крiзь червону дерезу, з рваними трусами, протезами, консервними бляшанками. Нюхае слоiка, рухаеться на цирлах далi з вивернутими, як у качки, ступнями. Головне – нiхто не шукав Батрака, а той би багато чого повiдав. Мутний якийсь тип, з вологими очима, як у наркошi. Вiн зi своiм дружком донецьким розсiкав, тягався по блядях, хоча то його справа. Але шукали Марго й Ульяна. Та сама ця шура-бура почалася, коли нашi гамселили вiрмен, ставили по-своему на мiсце, i нiкому вдивину не було, i менти це завжди пропускали повз вуха. Хоча ощадкаси i ювелiрнi в один день зроду не брали. Було: грабонув один козел, охоронець, банк. Порiшив свою коханку, але то дiло зрозумiле. А тут дивина – нiхто i за холодну воду не брався, шукали зовсiм iнших. Але наступного дня Силка припантачився знову. І ми, значить, поговорили щиро. І вiн так, мимохiдь, сказав, що нехай пошукають алiбi люди в чорних «Волгах». Так i сказав. Тю ти, Джулай же Батраку рiдний дiд, а Марго – сестра. Тодi i це не зрозумiле для нього, – так видав Гриша. А я йому на те: Джулай сам купив «Волгу» онучку. Да, купив, – видае Собаковод, – у нас iх три, три на район, – розчепiрив пальцi. Двi належать пенсiонерам, поважним людям, ну, а одна Батраку. Да, дiла, непорушнi дiла. Нехорошi дiла. Так, значить, у пацанiв алiбi, – тихо видаю я. Я тобi дам, старий, алiбi. А хто писки вiрменам товк? Вони з винтарiв обстрiляли вагон, – гне свого Собаковод, клiпае своiми щурячими очками, а сам думае про iнше. Я йому на те, якi там, Гриша, винтарi, пугачi, сiркою понабивали. Кажеш, сiркою? – i мугикае ментяра поганий. Я так думав, що малого свого потягну з цiеi бодяги i почну здавати хлопцiв. І враз замовк, наче нiчого говорити й, окрiм цього свiтлого ясного дня, нiчого немае. Потер вiн колiна, а на мене цими французькими одеколонами понесло: ну, значить, Ульяненко лишився, Марго i на закуску Батрак. Ми навiть не поручкалися, i вiн пiшов, на напiвзiгнутих, щасливий, як iдiот. Бачили таких. Щоб таке дiло любити, то, щонайменше, кретином треба бути, ну, хоча б для проформи влупитися сп’яну головою об стовпа. Да-м-м… Дiла… І я теж двинув в обхiд, там мiсце лишилося ще вiд нашого мiсцевого манiяка Валери Шклярова. Це давня iсторiя. Але менi не до Валери, теж мент кандибасив, так я вирiшив його перехопити i шугонути. Сто потiв з мене зiйшло, земля повiльно, як тягучка на кондитерськiй фабрицi, повзла з-пiд нiг. На самому розi, де ми повиннi, значить, пересiктися, я зустрiв синаша свого. Це я вам зараз кажу спокiйно, а так би… так я побачив, як Гриша Силка знiмае i нюхае кашкета. Ну, а я напустився на синаша: ах, потрух сучий, це вам не морди бити, це вишак, лоба зеленкою намажуть iдiотам, тобi з Ульяном у першу чергу. Чого? – гуде мiй синаш. – А того, що ви довбойоби. Поки ми те та

е, по умняках пробиралися з нашою батькiвською i синiвською любов’ю, Собаковод натягнув кашкет i того… тiльки сорочка здулася. Я у нього потiм розпитував, так вiн менi признався за стаканом портяка, що, мовляв, знаю, старий, що у тебе в головi тодi сидiло. От же падлюка вродиться, але зла на нього не маю, святий хрест. Їй-богу, не маю.

Я ще раз подивився на Калiнiченка: на його короткозорi очi, з почепленими тоненькими окулярами на червоний облущений нiс, з цупкими рудими волосинками у нiздрях, на хлопчачий йоржик волосся, зачесаний догори, на бабський манiр.

– Ти тiльки не бреши, Костя, – попередив я його втрете. – Говори, що знаеш про Батрака.

Калiнiченко закурив, поправив окулярики. Закурив вiн у своему лiкарському кабiнетi, i пахучий дим вiд сигарет змiшався противно з медикаментами.

– Що я знаю про Батрака? Та багато чого, але воно тобi, Гриша, навряд чи допоможе, – вiн глибоко затягнувся i глянув на мене, зовсiм як на кролика чи хворого алкана, принаймнi у мене склалося таке враження.

– А ти говори. Я вже якось розберусь, – сказав я йому.

– Нормальнi люди смiються зi своеi глупоти, а ми показуемо ii, як красиву цяцьку, – сказав Калiнiченко.

– А до чого тут це? Ти не мути води, Костя, – видавив я iз себе, аби не сказати бiльше.

– Оце тобi, Гриша, i е Батрак. Вiд непорозумiння вiн усе робить, вiн давав зрозумiти, що бiльше нiчого не скаже, але це я знав i без нього. Хотiли почепити на цього мажора все, що трапилося: i ощадкасу, i Бiлявського.

– Ти знаеш, шо трапилося? – запитав я.

– Хм-м. Все мiсто знае, Гриша…

– Бiлявському обчистили голову, як апельсин… Трое мертвих в ощадкасi, – перебив я його.

– Всi ми, Гриша, колись помремо. Знаеш про це?

– Гм-м…

– Що ти взагалi маеш проти мене? Нiчого? Так-от, я зайнятий, Гриша, якщо когось виловиш, то обов’язково скажи. А на мене чекае зараз чоловiк з райкому. Фурункул на срацi такий вискочив, що й не туди… Я тобi скажу, по секрету скажу, йому на обком iхати, а у нього чиряк на срацi, – весело загигикав Калiнiченко. – А ти iди собi. Я через Батрака не хочу неприемностей, зрозумiв?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить