Софiя
Олесь Ульяненко

Олесь Ульяненко (справжне iм’я Олександр Ульянов; 1962—2010) – найрадикальнiший i найжорсткiший, скандальний i непередбачуваний украiнський письменник, автор понад 20 творiв. У видавництвi «Фолiо» вийшли друком його книжки: «Сталiнка. Дофiн Сатани», «Жiнка його мрii», «Квiти Содому», трилогiя «Ангели помсти», «Вогненне око», «Серафима», «Знак Саваофа», «Син тiнi», «Перли i свинi».

Бiографiя Олеся Ульяненка читаеться як карколомний пригодницький детектив: бурхлива хорольська юнiсть, навчання в медучилищi, втеча з дому, мандри на Далекий Схiд, морехiдка, служба в Афганiстанi, участь у боротьбi за незалежнiсть Украiни, бездомне й голодне поневiряння в Киевi, здобуття единоi за всю iсторiю Малоi Державноi премii iм. Т. Шевченка (роман «Сталiнка»), анафема вiд православноi церкви Московського патрiархату (роман «Знак Саваофа»), тавро першого офiцiйного письменника-порнографа (роман «Жiнка його мрii») i, врештi, смерть за не зовсiм з’ясованих обставин… Олесь, як нiхто iнший, знав, що таке темний бiк життя, i саме цiй темi присвяченi його твори.

«Софiя» (2008) – останнiй iз циклу романiв про злочинниць. Письменницький свiт Ульяненка обертаеться навколо гарних та розбещених жiнок з активною життевою позицiею, жiнок-дiячiв. Цi жiнки прагнуть досягти успiху за будь-яку цiну, але в iхнi розрахунки зовсiм не входить Бог, жорна якого мелють помалу, зате певно… Героiня роману Софiя – ще фактично дитина. Вона вбивае, аби самоствердитися…

В основу сюжету покладено реальнi подii. Повна публiкацiя роману вiдбуваеться вперше.

Олесь Ульяненко

Софiя

Частина перша

Гiсть

Лукаш пройшов ще кiлька крокiв, вдихнув гiрчичний запах пороху, а вже потiм вiдчинив дверi. Чоловiки, всi трое, сидiли на стiльцях в однаковiй позi, наче так народилися, наче домовилися, що просто прийдуть рiвно о такiй-от годинi, в такий-от час, прийдуть i сядуть. Вони нагадували дiтей, або були як дiти – креснуло у тiм’я Лукаша, але нiчому вiн не здивувався. Лише десь вiддалено спiймав думку, що на нього чекае щось бiльше i несподiванiше, нiж трое пристрелених чоловiкiв у черевиках з крокодилячоi шкiри, з обличчями египетських мумiй. Дивлячись зовсiм тупо на першого, iз закинутою назад головою iз зализаною у стилi шiстдесятих зачiскою, з темною i ще теплою калюжею кровi мiж широко розставленими ногами i нiжками стiльця, розпачливо, швидше вiд спраги i похмiлля, спеки i ще якихось зверхнiх надокучливих обов’язкiв, Лукаш прокручував у головi: аби тiльки сьогоднi не спiзнитися на виставу, купити квитки, а сину – клятущий ноутбук.

Зовсiм несподiвано пролетiла зеленою мухою думка, вiд якоi у Лукаша перевернуло всi нутрощi. Вiн уп’явся поглядом у щось таке, вiд чого не мiг вiдiрватися, але видавалося, що оте, котре вiн бачив, нiколи, вiд самого народження, вiд самого створення не мало форми. Зiницi у нього звузилися, вкололи прямо-таки небо, що текло широким руслом синьоi, з бiлими щербинами, порцеляни. «Софiя…» – раз по раз видобував звуки язик, що терпнув i дерев’янiв. «Точно, – крiзь нудоту, туман i ще щось подумалося, – лише у неi були такi патли…» І далi, вже далi, вiн вийшов на схiдцi, звиклий до пороху, i рiвно нiчого не згадував.

Узагалi-то Лукаш часто згадував. Сентиментальний вiд натури, вiн тiльки те й робив, що згадував – день, рiк, тиждень, лишаючи у своiй пам’ятi дивовижнi порухи i дивовижний свiт щемкостi, болю i радощiв. Нiхто б його не запiдозрив у садомазохiзмi, садизмi i ще чомусь. Тим паче, що сам Лукаш уважав за потрiбне триматися того, що його втiшить, якщо, звiсно, це не заважае життю навколишнього. Але зараз вiн вийшов прямо пiд сине небо i пiшов, слухаючи, як шурхотять сосни у самих верхiвках, у самому небi, де чистота дня – i нiчого бiльше. Вiн iшов, i дорога виповзала з-пiд пiдошов жовтогарячою гадюкою. Вiн пройшовся повз порожнiй будинок, з такими ж великими вiкнами, як i той, котрий вiн покинув; нарештi щось, саме «щось» змусило його зупинитися, i вiн сiв на камiнь, великий i теплий, хоча на вулицi не стояла пообiдня пора. Так вiн просидiв на тому каменi не знати скiльки, сумними собачими, як у спанiеля, очима дивлячись на бiлi скалки сонця, що розбивалися об калюжу води. Вiн сидiв, нiчого не думав, лише тамував нудоту пiд ложечкою. Вiн переконував себе, несподiвано вiддаючись вирваним фразам: якщо час незмiнний, то незмiнна i людина; як статична одиниця, чи напросто як кимсь запрограмована iграшка… І тут його вирвало. Вирвало зеленою жовчю з кров’ю. Сморiд мiст, сiл, усього свiту разом iз загиблими континентами вилiтав з його пельки зеленими стрiчками блювотиння…

Їi давно не було. Зовсiм не було. Сморiд мiста: «Я ригаю пiд ноги, пiд себе, я сцяв пiд себе, я дрочив i не обтирав сперму з пальцiв… Я облип лепом людського безумства i не думав про очищення, бо гадав, що так потрiбно… А потiм прийшла думка, що нiхто менi цього не дозволить…» Несподiвано, чого Лукаш боявся найбiльше, бiльше, нiж нудоти i нежданих почуттiв, стiна лiсу скiнчилася, наче розс

упилася… «Це був ще один сон», – в’яло повторював його мозок. Вiн блювонув ще раз, протяжно, довго, i пiсля того настала тиша i заспокоення, i коли вiн пiдвiвся, то чомусь уже напевне знав, що нiчого з того не повернеться. Але думка про те, що бачив Лукаш, що вiн розумiв, була тiльки тим вiдголосом, як-то б вiн зловив салатний, нiжного кольору притлумлений бiль, що вiтром ударився, розбився i розлетiвся вiд стiнок чужого серця… І все знову повторилося: жовта стрiчка дороги, блювотиння i дикi спазми у шлунку та головi… Нарештi вiн звiвся i дiйсно, з подивом чи нi, побачив велетенську червону споруду. Це був рiвний, як нарiзаний на Рiздво торт, елiтарний будинок в елiтарному районi. І Лукаш здихнув важко, як людина, що приймае належне i повертаеться туди, звiдки прийшла. Нiчого незвичного…

Так воно почалося над цим низьким небом з крикливими рiчковими чайками, з рядами цегляних та панельних будинкiв. Зараз стiни пiднiмалися, як стiни китайськоi пагоди, наче вони стояли i вивищувалися тут вiчнiсть…

Мати тягала ii до ванноi. Знiмала штани, перегинала через колiно i шмагала. Жiнка з круглим миловидим обличчям, з очима, як яшмовi камiнчики на березi чогось такого, що може вигадати жiнка, поховавши це пiд млосним поглядом перезрiлоi красунi. Спочатку маленька рудоволоса сучка опиралася, але далi час усе означив для неi як на краще. У матерi – нiколи не скажеш – було багато книжок по психологii, лiпосакцii, дiетi, йозi, буддизму i нiяких чоловiкiв у радiусi ста двадцяти кiлометрiв за межами столицi. Пiзнiше затягування у ванну, знiмання штанiв, коли вона, ця рудоволоса бестiя, наче дивилася на когось iншого, через плече, уподобав вiтчим, що несподiвано i неждано з’явився у життi ii матусi. Хто бiльше зрадiв його появi у цьому великому, притрушеному вiковiчним пилом домi, лишиться непотрiбною таемницею. У сорокадев’ятирiчному вiцi мама задовольнялася малою потребою, готуючись зустрiти пiзнiй клiмакс, старiсть, забуття, i ii влаштовував англiйський чай, Окуджава, Фройд i Юнг; але у свiтi немае спокою. Цього маман не врахувала. Вона пiймала себе на тому, що задивляеться на служницю, особливо вранцi, коли та прибиралася бiля вiкна з рожевим осiннiм заходом сонця, чистотою повiтря, яке наповнювало маман спогадами i не лише.

Можливо, вiдтодi i почалися порки Софii. У цьому не було нiчого виховального, але обидвi жiнки – i молода, i старша – це добре розумiли. Мама говорила: «Це така гра». І Софiя приймала цю гру як свого роду вивернуту навзнак педагогiку. Проте дорога, котру вона, Софiя, пiзнiше вибрала, навряд чи приваблювала ii.

По сутi своiй ця гра обмежувалася iнцестом, чотирма стiнами i ще чимось таким, що називаеться, навiть з огляду на дорослий диктат, терпкою хiттю. Узагалi дiвчина навряд чи задумувалася над тим чи iншим вчинком. Просто iй було в кайф i нiчого iншого – з дитячою безпосереднiстю вона вибрала собаку, а не кота. Вона нiчого не розумiла, не бажала розумiти, не знала, що вона може розумiти, хоча свiт перед нею вiдкривався не лише чотирма велетенськими кiмнатами, оповитими зеленим мороком у золотавому серпанку. Софiя мала гострий, практичний розум i класичноi форми нiс, як у бiломармуровоi грецькоi статуi. Це вона знала, це вона уточнювала, на превеликий подив своiх ровесникiв, що давно перейшли перiод статевого дозрiвання. Але своею поставою, красивими бiлими грудьми, прямою спиною, точеними, як з дерева, ногами вона, Софiя, пишалася ще з дев’яти чи десяти рокiв. Їi дражнили за той же нiс, тому що в жодному разi вiн не повинен бути таким, а ще за ii зрiст: Софiя тодi була найвищою в класi, а тому ii прозивали дилдою. Сексуальне життя випало само собою.

Ти не знаеш часу кохання, як не знаеш i часу смертi. Воно, це кохання, приходило так часто, так незмiнно, з перiодичними передихами, наче саме життя вiдходило вбiк, щоб, здавалося, посмiятися над Сонькою. Пiдлiткове життя гiпертрофоване цивiлiзацiею, – так говорила мати, яка вважалася у своему колi порядною жiнкою. А якщо придивитися, так воно i було. Нiчого непорядного на поверхню не викидало, а стосунки мiж нею i донькою, а потiм iще вiтчимом, нiкого не обходили, хоча напевне цiкавили. У неi, матерi, своi принципи: невиправна вiра у психоаналiз i – не повiрите – у патрiотизм i церкву Аделаджi, яку вона невдовзi покинула.

Мати для Софii нiколи не асоцiювалася iз сексом. У тi днi ii цiкавило кохання, хоча вона й не вiдала, що це таке, навiть мати, i та не знала точно. У цьому вiцi – вона запам’ятала i вiдзначила, що саме в цьому вiцi – точно, як удари вежового годинника, як удари серця, – вона знаходилася на межi трансу, в очiкуваннi, коли мати зникне за димовою, чорного кольору, шовковою занавiскою. Тодi вона перебиралася через цiлий перевал речей, пiанiно i ще щось до великоi коричневоi шафи. Вона роздягалася, вiрнiше, знiмала лише трусики, лишаючись в однiй маечцi з рожевими бегемотиками та чебурашками, розставляла ноги i подовгу роздивлялася мiж ними. Так тривало, поки через кiлька рокiв iй зробилося противно вiд виду своеi ж к

цьки. Софiя дивилася на себе, як у глибокий колодязь, повний чистоi холодноi води. Мати, пiд музику, розпачливу i тупу, шастала кiмнатами, як завжди, в очiкуваннi чогось, i життя текло, як молоко, наповнене медом. Софiя всмоктувала його усiма фiбрами душi. Вона спостигала витягнутим собачим писком, гарним писком колi, на безкiнечну вервечку маминих коханцiв, виводок вiтчимiв, що при слушнiй нагодi робили усiлякi брутальностi i влазили до неi у труси. Дарма, що груди у Софii ще не виросли, але кицька пахла карамеллю i поросла цупкеньким волоссячком. Але й це не могло вивести ii iз звичного, близького до каталепсii, стану. Любов, кохання, пристрасть свистiла в головi Софii кольоровими прекрасними протягами, хоча дим ii дитинства, юностi i молодостi висiв на плечах тонким сiрим покривалом.

А у матерi в одну годину трiснуло, наче китайська, майже небесна порцеляна, ii злагоджене i безбiдне життя. Ще пiсля смертi батька у неi лишилися кошти i на внукiв, з двома заводами, трьома фабриками i ще чимось… Для Софii це не мало нiякого значення. Проте мама ще була та штука: вона чомусь вирiшила, що щось ii чекае попереду. «Це в твоi-то п’ятдесят», – муркала сонно Софiя i зникала у темно-золотавих кiмнатах мороку своеi юностi. І навiть коли Софiя говорила з кимось про своi проблеми, аби лише усвiдомити iх, то нiчого не змiнювалося. На Карибах вона познайомилася з дiвчиною, але окрiм тертя колiнок об колiнки, кицьки об кицьку та передчасних мiсячних нiчого особливого не трапилося. На Софiю напав переляк у великому готелi з вiтражем, на якому було зображено Розп’яття. Їй зробилося страшно i запекло пiд грудьми. А за мить килим пiд ii ногами зробився мокрим. Посоромлена, вона кинулася тiкати i зникла на три днi. Полiцiя Сполучених Штатiв знайшла ii в горах, непритомну i з покусаними губами, пiсля чого в ii життi настала тиша, яка спiвзвучно вписувалася у розклад ii матусi… А тому, коли вона розводила перед дзеркалом малi губки, торкала нiжно пальцями рожевий, ще не посинiлий клiтор, неймовiрнi свiти вибухали в ii головi, наче спалах тисячi фотокамер: картинка за картинкою, думка за думкою, мрiя за мрiею. Так вона навчилася збуджуватися, контролювати збудження, але так i не знищила страх перед людьми. Що ii тодi зупинило? Запах, банальний запах дешевих, на думку Соньки, парфумiв. Банальнiсть перетворилася на трагедiю.

Слово «оргазм» ii мама через забудькуватiсть не роз’яснила, а вечорами зачинялася у спальнi з вихователькою, прибиральницею, кухаркою, i Сонька звiром, з мокрою промiжнiстю, дослухувалася до звукiв за високими чорними дверима. Дiйсно, ти не знаеш часу кохання, як i приходу смертi. Одного разу, коли на квiтах видно ще тiнi, пiд обiдню пору з прохолодою серпня, з того кiнця порожнього вузького коридору, ледь пiдсвiченого малиновим бра, вона почула крик, сухий i противний, з металевою запрограмованiстю. Цей крик повторювався раз по раз; вiн звучав за довгими рядами дверей, ударив ii, оглушив по барабанних перетинках, трусонув тiло, i саме його вiдображення немов вiдкинуло ii, заставило лежати на широкому диванi довго, нудно i з розставленими ногами. Вона чекала на те, що трапиться якесь диво i хтось сюди зайде. Але нiхто нiкуди не заходив. У матерi люто зiпсувався характер: вона несподiвано завмирала, здебiльше ближче до полудня, наче муха в сиропi, сиротливо склавши руки на грудях, чи, наче бiлка, сидiла, пiдтиснувши ноги, i все зирила у вiкно; i Софiя чомусь з огидою визначала, як вона нинi схожа на матiр.

Соньцi саме виповнилося п’ятнадцять, коли мама прикотила на «бентлi». Софiя не спала цiлу нiч. Близько четвертоi вона встала, взяла ключку для гольфа i потовкла «бентлi» на металолом. У своi п’ятнадцять з половиною Софiя була повний гламур. Рiдко хто на туснi серед набагато старших знайомцiв та друзiв не звертав на цю сучечку уваги i не говорив: «Опа-на!» У ii матерi щось усерединi прямо-таки стрепенулося дохлою чи напiвживою рибиною, вона вiдiйшла од вiкна, не змiнюючи зачарованого виразу обличчя, витягуючи красиву, в намистi родимок, шию, зазирнула у Соньчинi очi i нарештi побачила й прочитала в них те, чого очiкувала даремно стiльки рокiв.

Але цим подiям, загнутим, як шматок сталевого дроту, передували iншi. Десь за мiсяць вона прийшла й побачила чоловiка, справжнього, сильного чоловiка, i це вiн приволiк ii матерi «бентлi». Це вiн трахав ii маман, всовував у неi свою штуку. Вона вiдкрила рота, стояла i дивилася – з сумом, iз заздрiстю: стильний, високий, з триденною модною щетиною i вологим поглядом. Нарештi вона побачила свiй шлях, повний кайфу, пiдсвiдомо, чисто з жiночою iнтуiцiею. І вона пiшла мiж стелажами, лягла на диван, розставила ноги i цинiчно задрочила на здивованого й водночас зачарованого свого нового вiтчима. Вона скрутила дудкою язика буддiйському божеству, встала i, вихляючи задом, зникла у темно-золотистих кiмнатах. Вона йшла з повним усвiдомленням того, що подобаеться чоловiкам, але з сумом констатувала, що не тим, котрi подобаються iй.

Так Софiя зiткнулася iз суто доросли

и проблемами. Вiдтодi ii пальчик намацував клiтор, i вона влягалася на диванi, спостерiгаючи великим теплим оком за напруженою спиною свого вiтчима. Їй подобалося ходити зовсiм голою кiмнатами або сидiти й розглядати себе у дзеркалi, коли вiтчим схилявся над комп’ютером або уважно гортав, з мокрим чолом, художнiй атлас. Так у ii життi з’явилися секс i мистецтво. Вона не знала слова «кохання» й не хотiла знати; як непотрiбне, як зубний бiль, вона вiдкидала його, радше заперечувала ймовiрне. Софiя дорослiшала разом iз часом, що розливався у синьому просторi жовтими хвилями напалму i смертi. Одного дня вона зрозумiла, що вiн, вiтчим, злиться, i тодi вона пiшла на маленьку хитрiсть. Вона почала ходити повз нього, але в iншiй кiмнатi, вiдчиняючи перед цим дверi; i ходила вона або зовсiм роздягнена, або до половини. Але кожного разу вона проходила ще повз дзеркало – велике, красиве срiблясте дзеркало з маленькими трiщинками, що, як черв’ячки, розповзалися кутиками, зникаючи в коричневих щiлинах рами з обтрушеними вензелями позолоти. І ось одного разу, таке тобi паскудне слово, вона побачила маленьку трiщинку бiля свого червоного до неправдоподiбного ротика й вiдразу зрозумiла, що це таке. Вiк жiнки короткий, хоча мати не роз’яснювала з цього приводу iй нiчого…

Ну а мати пожирала велетенську кiлькiсть гамбургерiв та йогуртiв i нестямно, закинувши кобилицею голову, била пальцями по клавiшах фортепiано. Про Софiю вже нiхто не турбувався. І спочатку ii це займало, як займае людину несподiвана воля: ти вириваешся у свiт через ледь прочинене вiкно. Вiтчим – до цього вогонь i пристрасть – якось потух i вiдiйшов од неi: зараз солодке, бренькання на фортепiано i таке iнше. Збоку це виглядало справжнiм безумством, а власне воно так i було, iнакшого нормальнiй людинi не приходило в голову. Софii це подобалося: вона виставляла свого рожевого задка, висовувала скрученого язичка i кривлялася у пустку кiмнат. Але вiн усе бачив: той невловимий для чужого ока зв’язок ii з матiр’ю. Вiн знав, куди й до кого йшов. Попрiч негодящу iнтуiцiю, вiн мав тисячi рокiв досвiду вирослих на цих вулицях, у цiй канавi, що нинi пишно величаеться Хрещатиком; i всупереч розумовим здiбностям, вiн мав неабияку сексуальну силу, та ще й витонченiсть. Навiть пiсля довгих злучок з ii матiр’ю вiн годинами просиджував у ваннiй i мастурбував. Їi мати ходила кiмнатою гола, вiдчиняла вiкно за вiкном, впускаючи шум великого i смердючого мiста до цiеi оселi, заселеноi напiвпривидами ii свiдомостi, ii виховання, полишеного чоловiкiв, з приторним солодким, до тарганячого, запахом прислуги. Потiм вiтчим став прочиняти дверi, i вона бачила його велетенського червоного черв’яка, що тремтiв, а потiм вивергав бiле молоко сперми. І вона знала, що то сперма, але нiяк ii свiдомiсть iз цим не погоджувалася, як i не погоджувалася смiливiсть зробити крок уперед i вдiяти щось таке, що просто не вкладалося у головi.

Це вiдбулося тодi, коли нiхто не чекав: осiнь цокотiла жовтим листям, ще було далеко до бабиного лiта, ще стояло глобальне потеплiння, про яке щось знала Софiя, а компашка – вiтчим i маман – нiчого не знала. Баржi спочатку плиском красиво лежали на водi, а потiм висiли у вакуумi передвечiр’я, поволi зариваючись носами в туман кольору iндиго. У нього довгi музикальнi пальцi, i коли вiн не думав та забувався, – масний погляд задоволеного пiдлiтка, який щойно мастурбував, а зараз музикуе на фортепiано. Спочатку вiн говорив, потiм замовк. Музика висiла кришталевими пiдвiсками у передвечiрньому повiтрi, а потiм мати несподiвано потягнула ii за вухо, i все тут почалося. Їi заставили роздягнутися i за те ж таки вухо повели кiмнатами до ванноi. Вiн iшов назирцi i тримав у руках шкiряного паска. У ваннiй воно тим i закiнчилося: мати перегнула ii через колiно, шмагала якоюсь гумовою штукою по задницi, досить боляче, а вiн стояв i дивився, ляскаючи паском, натягуючи й опускаючи удвiчi складеного. На цьому все й скiнчилося. Сонька рюмсала, забившись у куток, а вiн трахав маман у всi дiрки, а у неi, Соньки, мокро було не тiльки пiд носом, а й мiж ногами. Але нiхто нiкому нi в чому не зiзнався. На ранок iй притягли скутера, але вона сказала, що хоче бiльше: спортивну машину. І пiд вечiр у неi було червоне спортивне BMW, коли iй iще не виповнилося й шiстнадцяти рокiв. До цього вона нiкому ще не давала, хоча не переставала думати про це: про набухлу чоловiчу плоть, про ту втiху, яка мае перевищити ii пiдлiтковi сни, ii лежання на диванчику пiд сiнню золотавого косоокого Будди.

Їi чоло накрило холодними крапельками поту, вiйнуло чимось, i вона бачила лише його мiцнi, наче вирiзанi з ебонiту чи червоного дерева, ноги. А потiм прийшла i вiдбилася на протилежнiй стiнi жовтим iклом iлюзiя того, що повинно було давно статися. Вона брала в рота його тремтячий, з фiолетовим вiдливом, прутень – досить вправно, пiдтримуючи яйця рукою, i це ii збуджувало, i це не було просто пiдлiтковою цiкавiстю. Одним оком вона спостерiгала за матiр’ю, що жерла йогурти, чiпси i бабахкала по форте

iано. А потiм вони опинилися разом у лiжку. І вона зрозумiла, що ii водило всi цi роки темними кiмнатами. Але тодi були спогади – злi, а вони тому злi, що вони, тi спогади, швидше фантазiя й не бiльше. Це як бiль вiд вирваного зуба – болить порожне мiсце. І зараз щось таке невимовне, чарiвне, таке-от, що забороняли, а вона прийшла i взяла його… нi, вона сама заставила дати те, що iй не належало й нiколи, за всiма правилами життя, не мае бути ii. І от, коли вона прокинулася, вона ясно, з дитячим тремтiнням вдихаючи свiжу прохолоду бурштинового ранку з венозною краплею сонця на вiкнi, зрозумiла й вiдчула: свiт належить iй, саме iй, а не комусь iншому у цьому велетенському будинку. І отак вона проспала три днi й три ночi, доки не з’явився справдi вiн…

Вiн вiдчинив дверi й увiйшов, розправляючи плечi, як люди, якi щось несли на горбу або iх тримала нелюдська напруга. Це був ii брат. Але вона поки що цього не знала. У прольотi всiх кiмнат, у коридорi, у танцюючiй пилюцi Софiя побачила високого хлопця у шортах кавового кольору, зеленiй майцi, з повними ногами i чистими, як весняне небо, очима. Човгаючи сандалями, вивертаючи майже свiтлого шоколаду засмаги, видавалося, вiн принюхувався, коли йшов кiмнатами у свiтлотiнях, у грi пилюки, у зеленому мороцi. В його очах було швидше здивування, нiж переляк. До цього Софiя чудувалася лише птахами. А зараз, зовсiм несподiвано, вона нахилила голову, зiгнула свою тонку шию i, розчепiривши пальцi, затулила обличчя й сказала: «Що це таке?» Сказала сама до себе, й нiхто б цього не почув, аби не якась дитяча акцентуацiя у вимовi, у рухах, i ще щось таке, що розлютило матiр. І вона хряснула кришталевою варенницею об пiдлогу. Тодi ж гiсть i прокинувся, як сомнамбула приходить до яви вiд легенького поштовху чи удару. Вiн розвернувся усiм тiлом в амбразурi дверей, а вона, i мати, й вiтчим побачили його дужу статуру в запiтнiлiй амальгамi дзеркала; вiн розвернувся i показав стовiдсоткову бiлозубу усмiшку. Мати сказала: «Я… я… я… на кухню…» Дорогою повернулася, через плече: «Я на вас усiх там чекаю… запросiть, будь ласка, брата».

Софiя не вiднiмала рук вiд обличчя, доки вiтчим не поклав свою важку, з гулями на пальцях, руку iй на тiм’я. Це могло означати що завгодно: перестань, я тебе люблю, я тебе хочу. Але вона продовжувала так сидiти, доволi артистично, вiдчуваючи, як солодко смокче пiд грудьми. Нарештi, як йому видалося, вона пробралася крiзь лiс, крiзь завали думок, почуттiв i сказала: «Дай менi грошей. Я хочу iсти…» Вiтчим недовго роздумував, сунув iй зеленого папiрця, а вона, не дивлячись, отак тримаючись за обличчя своiми довгими пальцями, вискочила на вулицю.

Напевне, варто зазначити, що пiвроку як вони переiхали в iнший район – з новими будинками, з новими маркетами, з новими сусiдами. Район срiбним крилом пiдгинав кiлька зелених островiв, чорнильно-синю воду, що вiдбивала у собi хмари, перламутр лiта i червонi гостроверхi дашки багатоповерхових дач. Один перехожий подивився на неi, i вона перелякалася. Софiя зовсiм не знала, як чоловiки мають дивитися на жiнку. Коли вони так дивилися, то вона лякалася. І зараз вона вiдчула пильний, навiть колючий погляд. Але нинi зачарованiсть брала ii теплими моцаками, лоскотала нiздрi незвичними запахами й таке iнше.

Вона вискочила у перший-лiпший магазин, завалилася покупками, задихнулася вiд запахiв, а потiм закурила сигарету i сидячи дивилася на бiлий двадцятишестиповерховий будинок, де у верхiв’i разом з туманом крутилися птахи; i все висiло у нерухомому повiтрi, так, наче очiкувало на неi, на ii голос, на ii вроду. Вона зачудовано повернула голову, дивлячись на чорних птахiв над бiлим куполом. І все у неi стискалося… І от зараз, пiд теплий вiтер, пiд вечiр, що помаранчево розтоплювався у повiтрi, вона вискочила i пiдняла свiй погляд на цей будинок, начебто святиня якась. Але того захоплення, що було ранiше, не приходило. Стояла осiнь, кiнець ii, але тепло нiжне й чисте: сусальним золотом горiли верхiвки будинкiв, дерев, а крила птахiв гнали тихе повiтря, повне запахiв, таких, якi можна почути тiльки вiд пташиного пiр’я. І вона здивувалася i вирiшила пройтися гамiрною красивою вулицею, що нагадувала велетенську гудронову стрiлу.

До цього часу вона вiдвiдувала коледж, бутики й кiлька ресторанiв, де обiдала мама, вiтчим i сестра, яку вона бачила за все ii трирiчне iснування всього декiлька разiв. І от вона пройшла повз кiлька будинкiв, радiючи своiй нахабностi, смiливостi, й новi почуття роздули ii нiздрi. Софiя зайшла у прокурене примiщення, i ii знудило. Цей дешевий генделик, гадючник у народi, викликав у неi бiльше захоплення, нiж новеньке BMW, бiльш нiж усе на свiтi. Темнi, налитi червоним обличчя, перекинутi в столи, з тупими скалками очей – ось це напевне справжне, а може, й не справжне, проте це дуже цiкаво. Вона взяла горiлки, але не випила, а так i стояла з пластиковим стаканчиком, наче звiрятко, призвичаюючись до чужих запахiв.

На неi звернули увагу: висока, з довгими ногами, з гарним обличчям i ще красивiши

тiлом. Чоловiки попiдводили обличчя i продовжували тримати хвилини три, начебто хтось невидимий смиконув iх за чуби, а потiм рiзко опустили. А Софiя продовжувала радiсно витрiщатися, виставивши з-пiд куцоi спiдницi гарнi ноги, блискаючи сiро-зеленим оком на купи тiл iз задушливими, але чарiвними запахами. Нарештi вона знайшла вiльне мiсце й випила. Два ковтки. Пекучий спирт, перемiшаний з водою, бiлим дивом ударив iй у голову, обпiк горлянку. Софiя навiть присiла з несподiванки. Хвиля вiдкотилася. За вiкнами пiшов снiг. Бiлий, як той будинок з чорними птахами у самiй верхотурi. Вона дивилася на снiг, пила пекучу горiлку маленькими ковтками. Вона знала одне: краще сидiти в затишку тут, але щоб не повертатися додому. Нi, напевне, iнше: краще так затишно тут сидiти i знати, що можна повернутися додому пiд теплу ковдру.

Ось так вона швидко навчилася розумiти рiзницю мiж багатством i злиднями. При тому, що вiдчай ти нiяк не обираеш. Квiтка фантазii, котра до цього спала, несподiвано почала розпускати своi отруйнi пелюстки. Софiя важко й збудливо дихала. Далi фiолетовий морок наповз iй на очi… Їi повело убiк, i Софiя незграбно махнула рукою у повiтрi, зачепивши кiлька стаканчикiв. Вона чула лише голоси, ii нудило, а гiрка слина пiдбiгала пiд горлянку. Як вона виблювала, дiвчина не пам’ятала. Прочунялася вiд того, що iй холодно в спину i щось неприемне, наче протяг, дме iй в обличчя. Софiя прикрила обличчя рукою, розчепiривши пальцi. Вона рахувала чорних, з вiдливом кольору iндиго, птахiв, що беззвучно повзали по бiлiй стiнi висотного будинку, i розумiла, що там десь ii дiм. Вона втiшалася тим затишком, що ii зустрiне: широкi груди вiтчима, пахуче його тiло i всяке таке – японський чай, а потiм ресторан «Сушi». Зачарованiсть пригодою зникала, як тихi мiражi на европейському ландшафтi. Вона прибрала руку i побачила своi порванi трусики поруч, разом iз спiдницею, i зрозумiла, що сама вона лежить на чорних слизьких матах. Двое пацанiв у вульгарних светрах i не праних давно джинсах, смердючi вiд оселедцiв, з пропащим запахом усього iхнього життя, стояли i либилися. Софiя вiдчула збудження, але рацiональна злiсть виринула й уп’ялася зубами в дiйснiсть. Софiя розставила ноги i так, наче ii трахали все життя, виголосила:

– Хто перший, га?

– Ти чо, блядь, сука, мелеш, – сказав спокiйно один, з кучерявим волоссям, прищавим обличчям i водянистим, ухильним вовчим поглядом. – Скажи спасiба, що ми тебе витягли з-пiд того гадючника…

Кучерявий закурив. Вона вiдчула спокiй, дивлячись на його вiдсторонене обличчя, й чомусь подумала, що такi нiколи не дорослiшають. Чому вона так подумала, вона не знала, але нудотний жах в’iдався у кишки. І скоряючись невидимому, що стискало ii груди, низ живота, вона глянула догори – на снiг, що сипав у дiру вентилятора, – i легка сумiш почуттiв, запахiв i багато чого ще пролетiла над ii красивим i нiжним чолом. Вона вiдкрила щось для себе, зрозумiле лише iй однiй, i це додавало впевненостi, наповнюючи залози сексом i страхом, – так вирiшила Софiя. Вона звiрятком витягнула шию, понюхала, вiбруючи струнким довгим тiлом, смачно чхнула нiздрями, сором’язливо прикриваючи половину обличчя. І знову вiдхилилася назад: рiзко, впевнено i кокетливо.

– Ну, i хто перший? – Софiя навiть здивувалася, а потiм вiдчула, як приском пiшла шкiра по спинi, ноги самi собою розсунулися, i вона нiчого не бачила й не чула, лише так, наче збоку, бiлими клавiшами зубiв, свiтиться ii рот, i вона… так, саме вона… смiеться, й нiчого бiльше. Очi ii пiдкочувалися пiд лоба, i вона спiймала на льоту те, що називаеться оргазмом, а переляканi пацани кинулися тiкати в дiру у стiнi, звiдки дмухав холодний вiтер i куди замiталися голоси з усього свiту. Їй зробилося спустошливо й нудно водночас. Байдуже й противно. Самотнiсть, як пiсляалкогольна депресiя, навалилася, i вона затулила руками очi. І далi зробилося темно, приемно i волого, наче десь лежиш у глибокiй теплiй нiрцi…

Небо розляглося бiлим оксамитом над нею, зовсiм низько. Воно якось чудернацько повзло i повзло по ii зiницях, i нарештi Софiя зрозумiла, що вона – на чужих руках. А потiм вона почула, ухопила нiздрями запах. На свiжому й тугому вiтрi, що пах нестерпно свiнгом, автомобiльним смогом i парфумом вiд дужих плiч. Вона пiдвела голову, але побачила лише круте пiдборiддя, рiзко окреслену вилицю. І цей запах. Знайомий запах з дитинства. Так пахнув ii дiм, якого зараз не було, але вона туди повернеться. А ще гаряча хвиля тепла i приск по шкiрi, вiд самого низу, ухопив живiт, ухопив усi литки, пiдняв соски на грудях. Вона легенько поворухнулася.

– Ну, слава тобi Господи, – почула вона голос, пiдвела ще раз голову i цього разу наткнулася на засмагле обличчя, рудi вуса, лисину i сiрi очi з жорстокою скалкою у зiницях. Принаймнi iй так хотiлося бачити цю трагедiю, що насувалася на неi. І Софiя заплющила очi, дозволяючи рукам i обличчю нести ii далi. Але за хвилину вона лупнула своiми зiницями i тiльки зараз по-справжньому вiдчула холод, i що падае снiг, а зем

я чорна. Несподiвано, як подув вiтру, як сонце на чорному асфальтi, коли воно стоiть чисто у стаканi дворiв сусальним золотом. Софiя спробувала було брикнутися, але вiд грудей, вiд дужих рук iшов той запах, чарiвний запах, котрий хотiлося нахилитися i випити до останнього. Так вона думала.

Їi гойдало на хвилях, у теплому напiвмороцi, i крiзь забрало вiй вона бачила чорну землю i снiг, майже синiй, зовсiм невагомий, що висiв у повiтрi, а потiм падав на цю землю, вигорiлу землю, i бездарно танув. Вона тихо покликала щось чи когось, i гойдання зупинилося, вона на якусь хвилину перестала iснувати; i до неi, разом з криками синьо-чорних птахiв над двадцятишестиповерховим будинком, над майданчиком для гелiкоптерiв, починала доходити серйознiсть ситуацii i те, що сама вона приймае все надто серйозно i надае якогось тремтливого, майже прозорого змiсту.

Птахи iз теплим невидимим повiтрям облизували бiлi стiни будинку. Вони падали тихо, наче шматки кiптяви, наче запiзнiлi думки, де не було почуттiв, а лише жорсткий i таемний змiст. Софiя млiла i думала, що в разi чого нiхто ii довго не кинеться; навiть коли вона заволае, нiхто не пiдiйде, бо щось iнше, сильнiше за ii почуття, володiло нею i цими дужими руками. Хтось наче розлив чорнило, темне сине чорнило небом, i воно важко опускалося, рвучись об верхiвки будинкiв, що горiли проти сонця, i вона почала думати щось вiддалене, поки не вiдчинилися дверцята й вона не втопилася в запашнiй шкiрi авта. І вона переконала себе, що хоче спати, i нiчого ii не замiнить, i нiчого вона не знае, i Софiя сама обiмлiла вiд таких радiсних думок, що iй дала iлюзiя свободи. І вона розумiла цю свободу так, як належно, як мае бути, а не як кишенькову, що дозволяе тобi помастурбувати на людях або засмоктати сивовусого дiда в безколiрнi губи, крикнувши: «Я тебе хочу!». Ось так десь летiло в ii безкiнечному бiлому просторi. І чорнi птахи повзли бiлою стiною – донизу-догори, донизу-догори. На цьому можна було й закiнчити. Такою ii знайшов i побачив Лукаш.

І ось вона прокинулася, зовсiм спокiйна, бiльше у владi iнстинкту, анiж розуму чи досвiду. Вона потягнулася, виставивши з-пiд зеленоi ковдри довгi ноги, i Лукаш iз здивуванням дивився на обличчя iз сонячною тiнню, останньою на сьогоднi, i йому терпло у ротi. А вона проводила пальцями по чолу, i ii склянi з трiснутою скалкою очi дивились туди, в темряву блискучого вiкна. Звiдси видно майданчик для гелiкоптерiв i чорних птахiв, що сипалися й сипалися у широких вiкнах. Потiм вона усмiхнулася, i ii синiй погляд зi свинцевим свистом пролетiв велетенською кiмнатою, бiлою, у якихось невимовних розкошах, i уста ii вигнулися зовсiм як у людини, що набираеться справжнього досвiду. І Лукашу це сподобалося, хоча вiн намагався не дивитися на неi. Так, у нього терпло у ротi, як у мужчини, що пiймався чи впiймав свою здобич i нiяк не здогадувався, що доля вже провела кривавi борозни на його серцi. Вiн лише чмихнув i пiшов iй назустрiч. А вона, Софiя, подумала, що дiйсно тут спiзнае тремтливого жiночого i справжнього щастя. Вiн теж так думав, вирiшуючи за неi, але це було так, як прохолодний вiтер в обличчя.

Вона нiчого не знала, вона нiчого не розумiла, бо нiчого не втратила. І тому вона не могла оцiнити незбагненну статичнiсть життя, з терпким присмаком пропеченого щастя, як теплий вiтер, як теплий дощ. Лукаш дивився на неi з глибини кiмнати: вона в одних чорних шкарпетках по колiно – одна спущена; з красивими грудьми, iз сосками, що стримiли врiзнобiч, iз блискучим виголеним лобком – м’яким, з чiткою рискою внизу, що роздiляла, наче роз’еднувала. Вона стояла i дивилася донизу, розкидавши плечима рiзнокольорове волосся, i у нього перехопило подих вiд думки, що зараз вiдбуваеться щось немислиме. Вiн курив i дивився на неi, а вона – собi на ноги. І нарештi вона сказала:

– Мене звати Софiя. У мене зiпсувався манiкюр!

І Софiя закусила пальця i крiзь пасма блиснула своiми очиськами. «У неi рiвна лiнiя ноги, далека вiд досконалостi, – вирiшував про себе Лукаш, – у неi красивi груди, якраз для ii вiку, але вже потребують уваги. У неi долонi чоловiка i взагалi людськоi iстоти». Вона стояла в бiлiй кiмнатi, куди не проникав жоден звук, тиха й одразу вiдiрвана вiд усiх мелодiй, усiх бажань, i Лукашу зробилося моторошно, аж до нудного. Вiн намагався глянути iй у очi, але нiяк не мiг пiймати анi блиску, анi кольору. Вiн хотiв сказати щось пристойне, але слова забелькотiли у його ротi, наче у старого ворона на смiтнику. Потiм вона сiла, закинувши ногу на ногу, у його синiй джинсовiй сорочцi на кухнi i пила чай, вiдчуваючи тихий спокiй i тихе бажання, що наростало щохвилини – покинути цю домiвку, свого рятiвника, а водночас якнайдовше тут лишатися. Далi вона почула сухий трiск, повернула голову, i Лукаш нарештi натрапив на погляд – вiдсутнiй i присутнiй водночас, з iскоркою божевiлля. Щось нещасне враз ухопило його пiд серцем – жалiсть неймовiрна, якоi довiку не спекатися, яка вивертатиме кишки, або совiсть, або совiсть з кишками, i вiд цього не буде

iкiв, а лише одна тиха i бiла спокiйна смерть стоятиме у головах. Вона пройшла повз нього, вона зазирнула йому в обличчя, але вiн там нiчого не побачив. І вона сказала: «Я хочу спати…» Але сон не приходив до неi.

Вона лежала на спинi – одна нога зiгнута, очi вiдкритi – i дивилася на небо. Сказала: «Небо нагадуе ковдру…» Лукаша пiдсмикнуло – вiд п’ят до тiм’я. Вiн чомусь уявив, нi, швидше подумав: «Приходив батько, втомлений, i вона чекала на нього, забравшись пiд повстяну ковдру, i вiн був для неi як гiсть». І тут вона пошепки, майже беззвучно, заворушила губами у фiолетовий, наближаючий свiй колiр до ночi день: «Гiсть… Так… Гiсть…» І Лукаш пошкодував, що пiдiбрав цю гарну, схожу на якогось зламаного янголика, дiвчину. Пошкодував так, як невчаснiй радостi, яку треба буде перемiшати наполовину з горем чи вiдчаем. Безплатнiсть пороку вiдкрилася для нього маленьким вiконечком, i Лукаш побачив когось чорного i горбатого, що прийшов i покликав когось iз синьоi глибини кiмнати… А вона встала серед ночi, пройшлася мiсячною дорiжкою, дiйшла до кухнi, взяла i налила стакан молока, хоча нiколи до цього не пiдходила до холодильника, не знала, де саме Лукаш ставить молоко – ну, все, звiсно, було як з дешевоi мiстики чи з дешевого американського телесерiалу. Вона випила молоко, повернулася i лягла спати… А на ранок вiн ii не застав.

Лукаш знайшов адресу i телефон якось дуже швидко, навiть сам дивуючись цьому, i за пiвгодини вже виводив з гаража свiй «лексус». Був ранок, але петля траси з пiдтопленим снiгом шипiла пiд колесами. Вiн дивився i думав, що iхати немае нiякого сенсу, i без того щось таки станеться…

Мати розставляла баночки з йогуртами по рiзних кутках квартири. Софiя сидiла в одному з цих куткiв, i мати посварилася на неi пальцем. Насправдi Софiя пила на кухнi молоко. Перший ковток… Мати вiдсунула вбiк крiсло – Софiя сiла, поставила лiкоть на колiно i подивилася у глиб квартири. Їi менший брат, який перiодично жив у батька i з’являвся, як фантом, пройшов кiмнатою. Тодi вона переставила крiсло в iнший бiк, але вiн з’явився знову, пройшов, реальний i сильний, – таким був його батько до iнсульту. Тодi вона ще раз почала переставляти крiсло. Мати тягнула крiсло, i воно вищало нiжками по паркету. Але iй нiхто нiчого не сказав: анi син, анi вiтчим, анi бiльше нiхто… Вона знову побачила Софiю – голу, покiрну i нещасну. І це матiр втiшило. Цього разу кiмнатою пройшовся вiтчим. Вiн зупинився, поправив брюки тим звичним жестом, що його весь час повторював, а потiм зник у кухнi, його улюбленому мiсцi…

Лукаш знав адресу. Потiм вiн здивуеться, що довго, майже годину, кружляв «лексус» чорними залисинами нового району, хоча ii будинок був усього за квартал, i весь час тримав у пам’ятi синi холоднi очi, без жодноi насмiшки, нiби утопленi в чомусь масному i слизькому i як начебто iх хто звiдкись, з якоiсь рiдини, витягнув… «У неi такi милi i добрi очi… Тiльки з дикцiею щось трохи, але гадаю, з вiком воно пройде…» – говорив дiд, а золотi бджоли висiли над пасiкою… Лукаш труснув головою, наче вискочив з окропу, iз чужого життя, що хвилями накотилося, густими чорними хвилями птахiв, що повiльно падали донизу по бiлiй стiнi, а потiм знову зривалися вгору i висiли над майданчиком для гелiкоптерiв…

Софiя вийшла у золотистiй сукнi. Це була сукня вiд Дольче i Габана. Мати забороняла одягати цю сукню. Вони стояли в пiрамiдах кiмнат, що дивно виходили одна з одноi, а то складалися, як труба, i вiд цього матерi стало важко дихати, i вона випила з маленькоi пляшечки… «Ну-ну. Ну…» – сказала Софiя i вийшла. Але невдовзi вона повернулася. Пройшла двi кiмнати, лишивши попереду ще двi, з маленьким, але затишним, освiтленим малиновим бра коридором. Вона обiперлася об одвiрок, виставила гарну ногу – повненьку, тонку у щиколотцi, i сказала:

– А у тебе довгий нiс i кривi ноги. Ось.

Мати, як стара ящiрка, спостерiгала за нею. А вона пiшла, наче нiчого не сталося анi з нею, анi з матiр’ю, яка зараз сидiла у калюжi йогуртiв, з розпатланим волоссям, а потiм кинулася i перемiстила важке, з обiрваною оббивкою крiсло до iншоi кiмнати. Вона посковзнулася на йогуртах i проiхалася кiмнатою. Ударилася головою об перегородку, i вiтчим за тiею перегородкою заматюкався. Вiн вийшов за хвилину, витираючи члена нiчною сорочкою Софii. Вона зробила ось так: пiдняла руку, торкнулася чола, закинула голову, розпрямила трагiчно i гордо плечi. Вiтчим сказав: «Угу…» – i зайшов назад. Останне – найяскравiше у ii життi – запам’яталися мiцнi його сiдницi. Мати пiдставила крiсло до дверей, стала навшпиньки i притулила вухо. Вона почула грюкiт водоспаду, удар шквалу, крик «На помiч!», ну, принаймнi вона почула те, чого хотiла. Вона втрете переставила крiсло, пiшла до холодильника, взяла кефiр чи йогурт, розгорнула атлас «Золотi сторiнки Украiни» i так просидiла до самого ранку. Ранком вона вирiшила, що вкрай необхiдно упорядкувати меню: кефiр, вiтамiни, фрукти i нiякого м’яса. Потiм вона опам’яталася: у неi немае тренажера, давно не вiдвiдувала бас

йн, Софii – вона розiб’е мое серце – треба розповiсти про колективне напiвсвiдоме, трохи про Юнга i секс. На словi «секс» у неi блаженно, наче у корови, закотилися очi пiд лоба – не зрозумiти, чого бiльше: мiщанськоi манiрностi чи хотi. Одяглася вона швидко, спочатку рвучко кидаючи речi на купу, дiставала з тiеi ж купи якiсь там труси чи лiфчик i голосно хникала. Нарештi вона одяглася – досить шикарно, досить вишукано i чинно, з писком останньоi моди, щоправда, Софiя б так не сказала. У лiфтi iз синiм вiдсвiтом – наче тебе опустили в синю пляшку – вона подивилася у прогнуте досередини дзеркало i показала язика. Вийшла на вулицю пiд снiг: тонкий, вiн сiк, як розчерк бiлоi голки на оксамитi вечора. І там стояв Лукаш, але вона його не бачила, хоча нi, насправдi нi, бо мати намагалася увiпхнути все побачене, все, що переверталося в ii свiтi, i вона вiдчувала iз цим свiтом спорiдненiсть. А тому на третьому свiтлофорi почала говорити…

Лукаш повернувся усiм тулубом, дивився на ii строкату фiгуру, що викручувалася на нозi. Щось трiснуло i потекло скорiше, так, наче у неi запаморочилося в головi на самому березi, коли рукою подати. Голова у неi затягнута бiлою домашньою хусткою, майже дитячою, що пахла дитячим молоком, хлiбом i ще чимось невимовно далеким. Як у полуднi смачно iсти щось солодке i дивитися на рiзнокольоровий захiд сонця…

І ось так: з думками про Софiю, про чужi впливи, про Юнга, вона навiдалася до подруги. Подруга покормила облiзлу беззубу шиншилу у клiтцi, нагодувала дога, що навалив у передпокоi купу. Вони двi години пили чай з тiстечками безе, покурили на балконi трiшки марихуани, випили вiскi, i по тому вона повернулася додому. Вона йшла пiд фiолетовим небом, пiдтопленим бiльмом лiхтаря, пiд снiгом, ураз вiдчувши десятки запахiв: гострих, тупих, нiжних, вiдвертих. У голову бахнули тисячi фонтанiв, i нарештi воно все зiйшлося у неi в одну точку – розпечену, розпалену: в низу живота. Там пекло нестерпно. І тут вона знову побачила Лукаша: його гостру вилицю, сiре iталiйське пальто, м’який капелюх, такий приемний, що матерi захотiлося помацати його пальцями. Вона помахала йому рукою, але вiн не вiдповiв, а продовжував стояти i дивитися у квадратний стакан двору з двома зорями i великим круглим мiсяцем. Нарештi вона утiшено пiднялася схiдцями, зупинилася бiля дверей. Однiею рукою вона торкалася свого круглого живота i була впевнена, i можливо недаремно, що вiн ще достатньо приемний, пружний i привабливий. Мати подзвонила до сусiдки. Вони побалакали на схiдцях, i там же вона взяла у неi синю пiгулку. Взагалi вона приймала о такiй порi синю, зелену i червону пiгулки плюс настоянка валерiани. Синьоi якраз у неi не було. Пiсля синьоi пiгулки час у неi уповiльнився, став тягучим, як крiзь збiльшене скло, але статичним i не таким скаженим. У кiмнатах стояла тиша. І вона вирiшила ii не псувати. А Лукаш вирiшив пiднятися, але нiяк не мiг побороти порожнечi i спокуси, i ще чогось такого, що заставляе кинути все, хоча воно оте поруч, i вiддатися нелюбимiй роботi або останнiй халяндрi з Борщагiвки чи Шулявки.

Софiя якраз сидiла перед дзеркалом i приймала всiлякi пози, мавпувала, як почула кроки – наче стук, наче вiтер б’е у вiкна. Принаймнi все життя вона описуватиме цю хвилину, цю годину i цей час. Вона пiдiйшла до вiкна i стала боком, двома пальцями пiднявши золотисту гардину. Напевне, вона побачила Лукаша, його гостру вилицю, довгий нiс i дужий, майже звiрячий тулуб. Софiя сказала: «Ну й iдiот…» Потiм сiла за комп’ютер i вiдiслала кiлька листiв друзям. Рiвно о першiй вона ще раз почула кроки, теплi i тихi. Вона вгадала брата, але продовжувала сидiти i не поверталася. В одних трусах, з рiвною спиною i розкиданим попелястим волоссям, що ворушилося пiд кондицiонером, як купа маленьких змiючок. Брат пiдiйшов i взяв ii груди у своi широкi долонi. Вона не поворухнулася, лише подивилася на його тонкi зап’ястки i чомусь здивувалася, а потiм повернула голову, захоплено блимнула очима, не вiдриваючи погляду вiд нього, зняла труси i вiдразу так охопила його ногами, що той аж навiть подався назад. Вона вхопила його сильно, як дитина, що бажае саме такого подарунка, а не iнакшого, i ти не маеш права вiдмовити. Брат задихнувся вiд несподiванки почуттiв i – вiдразу – думок. Вона лягла на пiдлогу i, приймаючи його в себе, вiдмiтила, що це за вiдчуттями швидше нагадуе, ну, як iз самою собою, але далi… Софiя вiдчула, як розiйшлися вiд шиi i до куприка усi хребцi i хрящi. Бiле свiтло залило очi, i в паху у неi ворушилося щось тепле i променисте, наче притамований зубний бiль. І коли вiн тiльки три рази смикнувся, вона враз упiймала те щастя, яке нiколи не повториться, яке згубне, бо свiт, яким вона дихала нинi, втрачае тут пружнiсть дитинства й iдеалiзму. Вона фiксувала: його рожевi нiгтi на ii твердих сосках, його пальцi занурюються у замшу шкiри, а член розвертае нiжнi пелюстки, i до ii чутливих нiздрiв хвилями линуть тремтливi, нетривкi, майже веснянi мiськi запахи. Вона розумiе всю чарiвнiсть свiту, круглого, як кош

овне яйце, що опливае ii: почуттями, запахами, нiжнiстю i чимось набагато бiльшим i приемнiшим, нiж вона могла уявити; але все це – за стiною, прозорою i ганьбливою стiною. І тому Софiя зi злiстю вiдкинулася i почала вiддаватися тим решткам, якi перепали саме iй. Можна сказати, що Соня наша була неперевершеною, якщо не брати до уваги злягання з рiдним братом. Вiн iще не кiнчив, а продовжував стукати колiнками у пiдлогу i сопiти iй над вухо, як вона виявила у собi одну особливiсть: ii наповнюе злiсть, коли шкодять ii задоволенню. І вона нiчого не втрачала ранiше, щоб це iз чимось порiвняти… Вона вивернулася, прихопила член губами, туго, до синьки, i проковтнула, коли вiн кiнчив, – не дала йому навiть отримати повний кайф. І так лежала з блискучими губами, а в небi свистiли хмари, винищувачi, птахи… Лiтак набирав висоту. Як там йому, з пiдведеними кишками до голови, з яйцями у гландах, голубчику? – чомусь пройшлося в ii темнiй головi, i вона голосно розсмiялася. Утiм вона вкотре iз здивуванням звiра подивилася, понюхала навiть його тонкi зап’ястки, широкi долонi з дитячою перламутрово-рожевою шкiрою – трохи пiтнi i ще сповненi ii запахами, що приемно лоскотали Софii нюх. Вона встала i – розкiшна, нага, з вигнутою красивою спиною, витонченими сильними ногами, з тiнню у вижолобках, з тiлом порочноi i водночас прекрасноi жiнки – пiдiйшла до вiкна, тримаючи ще трохи по-дитячому груди на руках. Очi у неi свiтилися чистотою полудня, i ii слюдяний погляд висiв над тихими зграйками пилюки в косяках обiднього зимового сонця. Сильний, як удари десяти громiв, шум у вухах одiйшов, i вона усмiхалася дивному голомозому чоловiку, що зробив кiлька крокiв до парадного i зупинився. Зупинилася i вона, чимось вражена, наче полишилася чогось, наче вийшла, а там позаду лишилося щось вирiшене, але надто важливе, а вона нiяк не може пригадати. Щось м’яке пiшло поруч i так проводжало ii до великого пiдвiконня, з куполом, наче акварiум балкона; потiм стало нарiвнi, разом з ii кроками, плечима i шаснуло малиновим мохнатим звiром на пiдвiконня, але вона так i не розгледiла, що це було. М’який голос того, що всiвся у просякнутiм сонцем полуднi, заговорив:

– Ти не дивись туди. Там нiчого особливого: рване життя, а дивись на тих, що виходять з отих закладiв, що зiгнутi пiд цим небом. Вони мiченi. Їм страшно зрозумiти всю свою вибранiсть. Ти дивись i живи так, щоб у тебе вiчно пекло в животi i тихi голоси, нiжнi голоси вiдпускали i вуркотiли тобi цiлу нiч…

Але вона його не послухала, лише болiсно увiгналася стегном в одвiрок, увiгналася так, що вiд болю i задоволення по круглих сiдницях пройшов приск. Софiя закусила пальця i позiхнула. Їй хотiлося спати, покуштувати солодкого i ще чоловiка. І вона потягнула брата на лiжко, а сама пiшла на кухню. Це саме четверта точка, яку нiколи не вiдвiдувала ii мати. Вони враз усi почули, як потекла вода з крана на кухнi, потiм у ваннiй, потiм у туалетi: поволi, але голосно – ось як вона вирiшила, боячись зруйнувати кришталеву чашу полудня, кришталеву чашу наповненого молоком щастя i веселощiв. О, таке нiколи не повинне припинятися, так, так, так, такого не варто забувати! Вона ще раз глянула на пiдвiконня, потiм на зимовий вилинялий шматок дороги з двома декоративними ялiвцями i вже не побачила чоловiка у сiрому м’якому фетровому капелюсi. Вона пошукала рожеве створiння – воно зараз було тут, але не видиме, хоча вона знала, що воно сидить напроти в кав’ярнi на вiдкритому майданчику, за чашечкою кави, з чарiвною усмiшкою в карих очах, круглих i дитячих. Його кирпатий нiс смiшно i щасливо вiтав цей день. Софiя пiшла, вигинаючи спину, обережно, з нiжнiстю торкаючись пiдлоги пальцями нiг, через пiрамiди кiмнат, що зараз швидко зникали з поля зору; вона подивилася на матiр, що сидiла у ряснiй циганськiй спiдницi вiд кутюр, серед висунутих шухляд i речей. Мати пiдвела голову i сказала:

– Ти не пам’ятаеш, чи приймала я сьогоднi синi таблетки?

– Можеш повторити. Це тобi не допоможе… Мамо, iди вiдпочинь… Ти починаеш обридати…

Мати пiдвелася: одна нога взута у черевик, iнша гола, i видно облузанi, iз залишками манiкюру нiгтi. Софiя намагаеться щось пригадати. Вона розумiе, чисто рацiонально, що задоволення помалу вiдiйшло, а лишилося одне розчарування, сама порожнеча, вiд якоi хилило в сон. А спати останнiм часом вона боялася. Вона проминула вiтчима, не звертаючи на нього уваги, i зайшла до своеi спальнi. Із задоволенням, до спазму в животi, у горлi, вона роздивилася велике красиве тiло, без жодного ганджу. Їй не подобалися тiльки очi. Вона повернула його обличчям, лягла на нього i, вчепившись зубами в холку, гуцикала доти, поки його задниця не зробилася мокрою. Але пiсля нiчого не вiдчула. Їй треба було поговорити, будь iз ким, але слова лишилися десь поза змiстом. І Софii зробилося смiшно, дико i щасливо. Треба помиритися з матiр’ю, випити з нею чаю, поговорити там про всiляке бабське… Скiльки iй рокiв, дивна якась вона… Вона сiла, розправила свое попелясте волосся, вiдчуваючи якогось теплого звi

а мiж ногами, i на всi кiмнати покликала матiр. Вiдповiв лише вiтчим. Через перегородку вiн сказав, щоб облишили займати цю iдiотку.

Лукаш iшов, наче перед якимсь вiдкриттям, не спиняючись i намотуючи в головi тисячi рiзних думок, що нiяк не в’язалися з рацiональним спогляданням свiту. Лукаш згадував, як смачно пахне шкiра його дружини, яка приемна вона на смак i якi у неi гарнi груди, як двi перевернутi пiали, з виноградинками соскiв. Приемно з нею просто лежати, коли на вулицi за тридцять холоду, вiтер, зимова депресiя, астенативний синдром; а ти лежиш наполовину в дрiмотi, i це найкраще, що може трапитися в цьому життi. Так вiн iшов, призупинявся, навiть не думаючи, що скаже, що буде говорити iй, цiй русявiй бестii з випещеним тiлом, розумними холодними очима. І його знудило так, що аж засмикалася простата. І з цими думками вiн увiйшов у вiдчиненi дверi. Софiя темною статуеткою стояла проти пройми дверей. Вона була гола i стояла широко, на ширину плечей розставивши ноги на шпильках, а у невимовно слiпучому бiлому свiтлi кухнi висiла кольоровою комахою ii мати. Лукаш хотiв щось сказати. Екскременти гучно вивалилися з-пiд рясноi спiдницi на бiлу пiдлогу, i покiйниця загойдалася. Лукаш вiдразу зрозумiв, що тут нiчого не вдiеш. Усякi гуманiтарнi допомоги, усякi там медичнi прийоми – дурне дiло. І головне, вона його дратувала, i Лукаш зрозумiв, що роздратування передавалося вiд Софii.

– Треба викликати «швидку». І принаймнi зняти ii, – сказав вiн.

– Ти вiчно зiпсуеш… – якось загадково сказала Софiя i пiшла сомнамбулою у глиб кiмнат.

Лукаш пiшов за нею i майже в спину крикнув:

– Що тут у чорта дiеться! Викличте «швидку»…

Вiн повернувся, взяв стiльця й одрiзав мотузку. Тiло м’яко i глухо впало, i вiн навiть не думав його пiдтримувати. Лукаш глянув на прокушений висолоплений язик, на блiде обличчя, майже тобi чисто порцеляна – посмугована, поплетена тисячами синiх вен, прожилок, капiлярiв. Софiя лягла в гамака, i вiн ii бачив: iз сигаретою, у пiрамiдках квартир; дим вiд сигарети вовняною ниткою пiдiймався до стелi; розчепiренi пальцi iншоi руки закривали обличчя у кiльцях попелястого волосся. Крiзь прорiхи видно невимовно глибокi, як озера синь i таке iнше, ii очi. Лукаш нахилився над жiнкою. Вона була мертва, хоча ще тепла, але Лукаш знав: ii не довезуть до реанiмацii, так що не варто навiть клопотатися. Вiн знову прострiлив пiрамiди кiмнат, а коли повернувся поглядом до самогубцi, то тiло, наче гумовий м’яч, спустилося, розпливлося пiдлогою. Нарештi вийшов вiтчим: окуляри на перенiссi, з пачкою паперiв у руках.

– Ти хто? – сказав вiн i знову зник у кiмнатах.

Брат стояв голий i дивився на матiр, а потiм на свiй член, що ще трохи вiбрував. Потiм позiхнув i сказав:

– А хто це ii? А, сама? Варто було чекати… Ей, ти знаеш новину?… Чорт, цього нам ще не вистачало… Що? А чому я повинен розбиратися… Нехай мiлiцiя розбираеться. А хто цей голомозий добродiй?

Вiн кричав у глиб кiмнат, а Соня ховала за розчепiреними пальцями обличчя. Лукаш пройшов до неi, присiв навпочiпки. Вона погойдувалася i не змiнювала пози. Дивилася свiтлим чистим оком крiзь пальцi, а за вiкнами пiдтiкало помаранчевим свiтлом мiсто. Лукаш хотiв щось сказати, але якось не знайшов слiв, лише сидiв, тримаючи в однiй руцi рукавички, а в iншiй – мобiльний телефон, зараз для нього несумiсний, як, припустимо, кавалерiйськi шпори.

– Я, по-моему, не зовсiм вчасно, – сказав вiн, пiдводячись iз рипом начищених до сталевого блиску черевикiв.

– Так, – сказала вона швидко, так що вiн нiяк не змiг розчути, а лише здогадався про змiст.

Вiн ще посидiв, похитуючись туди-сюди, потiм встав i пiшов до виходу. Іншого йому нiчого не приходило в голову. Труп лежав серед бiлоi освiтленоi кухнi, як невеличкий i недоречний квацьок. Лукаш попробував язиком ясна – чи вони загоiлися, бо зранку там була невелика рана, яка займала його, напевне, бiльше, нiж холод i снiг на вулицi, красива дiвчина в гамаку у безлiчi кiмнат iз золотистим пилом i м’яка ганчiрка мертвого тiла, що псувала не лише настрiй, але й плани.

Те, що пiзнiше всi трое, включаючи Лукаша в сiрому пальтi й сiрому м’якому фетровому капелюсi, назвуть жахом несподiванки, i кожен, окрiм Лукаша, окремо розповiсть причину i передiсторiю, а то навiть саму iсторiю, нiякою мiрою не зачiпало Софiю. Вона впритул не бачила, що трапилося, а гойдалася на гамаку в сизих сигаретних димах iз запахом арманьяку i мрiяла, як вона виглядатиме в розкiшнiй позi у лiжку свого братика. І коли вiн запитав, про що вона думала у цi страшнi i справдi тремтливi до збудження хвилини, то вона вiдповiла чесно i прямодушно:

– Про тебе.

Голос звучав у неi м’яко i збудливо, наче у дорослоi, i Лукаш ловив його iще на схiдцях, потiм таки здогадався зупинити лiфт, що герметично вiдокремив його вiд свiту, людей. Вiн вийшов у прогiн вулицi пiд пiд’iздом ii будинку, i чомусь з порожнечею дороги, порожнечею зимового вiтру, порожнечею необжитих алейок вiн подумав, що вона боялася спати. Принаймнi в той

ас, коли жила у нього. Над цiею частиною мiста випав снiг – густий, тихий. Вона лягала на спину, м’яка, повiльна, i рухи ii тягнулися у напрямку саме його обличчя, очi трохи скошенi, а губи облизували тонкi зап’ястки i широкi долонi з рожевою шкiрою, що ще пахла не цим домом, не цими людьми. І це збуджувало. У неi був цей досвiд i ще щось таке, що зараз текло пiдлогою, наче жива розумна субстанцiя, i несподiвано, разом з оргазмом брата, зi спермою у вижолобку ii пупка, iз синiми крилами птахiв на майданчику для гелiкоптерiв, розпустило своi стулки, як стулки рiчковоi мушлi. І iй зробилося нiяково, бридко, i вона вiдсунулася, лизнувши кiнчики пальцiв. Потiм вона розвернулася до брата двома половинками заду, наче роздвоеного одним ударом, i там, мiж ногами, у неi текло. Брат здвигнув плечима i сказав:

– Давай пiзнiше… Знаеш, зараз приiдуть…

Лукаш пошукав сигарети. Снiг стiною пiдiйшов до мiкрорайону, а вiн стояв i продовжував порпатися в кишенях, викидаючи всю решту – гудзики, квитанцii, презервативи, аркушi паперу – на сiрий бетон, оточений рiвним каре декоративного ялiвцю. Вiн як зараз бачив рiвну i красиву шию ii матерi: заголена нога, кругле колiно. Вiн був саме там, а не тут, на мокрому темному бетонi iз жовтяками лiхтарiв. Досить-таки приваблива жiночка, хм, нiчого не скажеш… Але чому б i нi: спочатку видалять фаллопiевi труби разом з яечниками, потiм вiднайдеться маленька, з горошинку, пухлина в мозку, доброякiсна, а далi з дня у день вона ростиме, доки не обтягне всi пiвкулi мозку. Так, i тодi ти, голуба, жерла би лайно прямо з унiтаза, як його лаборантки-ученицi, трахала в задницю качалкою, ну, а потiм… потiм щось подiбне до цього, але вниз головою: пережравши транквiлiзаторiв, випала з балкона i зачепилася за якийсь шнурок, i тю-тю… висiтиме до останнього…

Нарештi пачка м’яко лягла в долоню. До пiд’iзду пiд’iхав спортивний автомобiль. Лукаш визначив: це до неi. Закурив i, притримуючи капелюха, рушив проти вiтру. Але потiм зупинився i подався назад до будинку.

Вона повзала у червоних простирадлах, а зляканий брат тримався за член i всiм своiм видом показував: вiн нiчого не розумiе, йому страшно. Точнiше так: «Менi, бачиш, страшно». Софiя лежала на спинi, розминаючи груди, з розставленими ногами. Почуття зникло, i вона намагалася наздогнати його. Вона не бажала, щоб кайф, який у неi був кiлька хвилин тому, зникав. Злiсть ii збуджувала: вперемiш з люттю, втiхою i тишею. І тут подзвонили. Слiдчий, медексперт, два мiлiцiонери i сам Лукаш стояли у дверях. Хоча Лукаш стояв осторонь, бiля iнших дверей, притулившись спиною. І вона, вiдчиняючи, чомусь сахнулася, але не злякалася. У червоному кiмоно, з пiднятим догори i зiбраним у тугий пучок волоссям, легка, крапельки поту на чолi, запах дорогоi туалетноi води, сонце навскiс просвiчуе сукню так, що видно ii голений лобок, стрункi ноги – виточенi, справжнi жiночi ноги, а не патички тифозноi моделi. Лукаш рушив слiдом, за спинами лiкарiв, понятих, мiлiцiонерiв, а потiм зловив ii за зап’ясток. І вiн помилився, а може, й не помилився, але взяв на фантазiю бiльше нiж потрiбно: до цього вигаслi ii очi, якi iснували окремо, видавалося, вiд ii iстоти, налилися прощенницькою вологою. І Лукаш пожалкував: краще б вiн лишився серед своiх трупiв, серед своiх моделей смертi i тихо, за коньяком, розмiрковував про життя. Так можна було збавляти роки, не лише днi, з мрiями про прекрасну дiвчину, про трагiчнiсть своеi долi i всiляке там чмихання нiздрiв вiд однiеi згадки про тепло i нiжнiсть вульви та ii клiтора.

Труп цього разу видався зовсiм мiнiатюрним. Як згусток незрозумiлого матерiалу, людського мiсива, вiн лежав перед людьми. Лукаш пройшов мимо, навiть не здригнувся, i жiнка-медексперт лише пiдвела красиву брову вгору, блиснувши карим оком; а вiн слiдував за Софiею, за гарною спиною, мокрою вiд лосьйону, – принаймнi, так йому хотiлося думати. Власне, що йому треба було нинi зробити, так це утекти. А вона пройшла, впала на водяний матрац, по-звичному, лише для нього, так, лише звично для нього заховала за пальцями свое обличчя й очi, продовжуючи спостерiгати за усiм цим. Брат стояв у смугастому, подiбному на турецький, а може, й турецькому халатi, курив сигарету, кашляв короткими кашлюками, i туман сiдав там, на майданчику для гелiкоптерiв. І Лукаш розумiв, що його лякае у цьому майданчику…

– Вона сьогоднi ще була живою… Вона сьогоднi ще була живою… Вона сьогоднi була ще живою…

І ось так вона лежала – iз закритим обличчям, з вiдкритим круглим животом, з дiрочкою пупа, пухка й легка водночас, як жiнка, що пiймала нещодавно сам порух свого щастя, що нагадувало танцювання пилюки в сонцi, чорного ластовиння птахiв. І нiжнiсть, вiд якоi зводило кишки, мошонку, пiднiмало член, залила Лукаша. Зараз вiн стояв серед блискучого паркету, i засвiтилися вогнi. Як зараза, вони перескакували з кiмнати в кiмнату, доки весь дiм не трiщав вiд непотрiбних для нього i для Софii звукiв. Вiн розумiв, що вона бачить його крiзь довгi тремтливi холоднi пальцi. І ця вовту

ня в кiмнатах, трiщання плащiв, вставних щелеп, штанiв, спiдниць i зачiсок вибухнули в його голомозiй, синiй вiд ударiв свiтла люстри головi й у його вухах, вiдстовбурчених, наче член у другокурсника медичного унiверситету при вiдвiданнi патологоанатомiчки. Софiя здивувала всiх: вона встала, i всi чоловiки, жiнки побачили ii ноги – досконалi, ii живiт – округлий, як у античних статуй часiв катакомбного християнства – саме таке приходило Лукашу в голову. І ось так вона йшла до нього з вiдкритим обличчям, i волосся, що рвалося у неi за спиною вiд натуги вiтру чи протягу, осипалося електричними iскрами. А потiм Софiя зупинилася, поклала руки Лукашу на груди, ткнулася обличчям i тихо сказала:

– Іди звiдси… Іди…

Вiн ii зненавидiв i полюбив пiзнiше, коли вона пiднялася через пiвгодини схiдцями «Конкорду» пiд руку зi своiм братом у чорнiй вуалетцi i довгiй сукнi з короткими рукавами. Лукаш стояв i курив сигарету, перемовляючись iз швейцаром, але Софiя його не помiтила, так, саме не помiтила, а ще вiрнiше, не впiзнала. Коли вiн пiшов пiд лiнiею дамських кiмнат, то почув сопiння, як при статевому актi; повiльно повернув голову – мiсця ii i брата були порожнiми. Невдовзi вони повернулися, ще по-дитячому граючи лукавством на мiдних обличчях. Тiльки зараз вiн помiтив ii засмагу. Лихе щось прийшло в голову Лукашу: його знудило, його вивернуло прямо на пiдлогу, i вiн ще довго сидiв, вiдчуваючи чиiсь холоднi кiнцiвки у себе на руках, на шиi, на зап’ястках. Лукаш обернувся i побачив квадратний простiр, обмежений стiнами, з повлиплими туди, наче молюски, халдеями й офiцiантками з ляльковими обличчями; у цьому свiтi нiщо не було реальним. Саме тодi вiн чомусь зрозумiв, як виявилося, просту причину ii проступкiв, самого життя. Так, усе виникало i зникало водночас у ii свiтi, як хто десь на кухнi – не видно, але поруч – вмикав i вимикав освiтлення у всiх залах «Конкорду». Лукаш пробував уявити себе в такiй ситуацii, але не мiг. Лише дав чайовi швейцаровi, багатозначно подивився в очi дубового селюка i вийшов пiд вологий вiтер.

Глобальне потеплiння… К-х-х… – його ще раз знудило, i вiн рвучко вiдчинив дверi, наче знайшовши у своему життi чергову iстину, але свiт неправдоподiбно, до еластичного кумедно повз з-пiд нiг, той звичний свiт: футбол, пиво, робота, друзi, дружина, коханка… Останне – дiло важке й непотрiбне… К-х-х… краще вже порнографiя… З пiдлiтками морока… – Вiн починав засинати, фiолетовий свiт колом пускався перед обличчям… Усе це чорними метеликами лiтало з бiлим снiгом, з тiнями вiкон «Конкорду»; i так, коли Лукаш вiдчинив дверi, впустивши потоки свiтла на бiлий снiг, i, впустивши тугий язик холоду у передпокоi, вiн пiдняв очi i побачив ii руку: круглу i повiльну, що тримала важкi портьери. Чомусь вiн подумав, що так ходять лише царицi. Лукаш нiколи не бачив цариць, але вiн уявляв iх, цi дивнi амебоподiбнi створiння. Романтичний вечiр знову повертався з жовтогарячими лiхтарями, пишним килимом засвiченого мiста. Нiчого не трапилося, вiн лишився у собi задоволеним. Їi очi проводжали його, коли вiн сiдав до жовтого таксi. Вiн напевне тримав цей погляд, але собi не зiзнавався, розумiючи, що щось його вберегло переступити якусь межу, що на людях просто називаеться… ну… Вiн пошукав аналог, але облишив… Усе це йому видалося: i тяжкий день, i вiдразу за тиждень стiльки новин… Жiнка сьогоднi приiжджае з Єгипту. Червоне море, чудесне Червоне море, що кишить акулами, арабами i розпусниками усiх мастей. Лукаш протер голомозу голову хусточкою, i таксi рушило. Вiн схилив свою голову, важку вiд утоми, думок, почуттiв i невiдомо ще чого. Водiй знав його адресу наперед.

…Вiн одразу впiзнав ii, цю жiнку, цю дiвчинку, але так, наче вперше побачив: широко поставленi очi, розкосi, з пiднятими вилицями обличчя i гарним точеним носом; вона стояла боком, потiм повернулася спиною до захаращеноi кухнi його староi холостяцькоi квартири. Вiн упiзнав ii одразу в пилюцi його минулих розпачiв. Вона провела оком його голомозий череп, що гордо i торжественно проплив у дзеркалах полiрованих гедеерiвських меблiв; вона слухала шелестiння його плаща – убогого, такого убогого, що вона, стоячи в одних трусах, захотiла розсмiятися, але спазми стиснули горло, i вона виплюнула мюслi з молоком на пiдлогу. Лукаш поморщився, взяв ганчiрку i почав витирати старий паркет, що пахнув сосною, нiмецькою мастикою i свiжим молоком з мюслями. Лукаш уловив ще iнший запах. Його гострi вуха нашорошилися, як у бойового пса, але вiн нiчим не видав себе, лише його широка спина надималася двома буграми м’язiв. Вiн тер так, наче хотiв пробратися на iнший поверх i втекти геть. Але вiн продовжував терти i косити театральним оком за ii високою i красивою поставою, i його знову знудило. Лукаш навiть подумав: треба провiрити пiдшлункову – так, саме треба провiрити пiдшлункову.

– Я за тобою скучила, – сказала вона з якимось присвистом.

– Не зрозумiв, – сказав Лукаш.

– Я за тобою скучила, – повторила вона так швидко, наче видихнула.

– Коли ти навчишся розмовля

и? – сказав вiн i потягнув ганчiрку до туалету. Вiн повернувся вже iз закасаними рукавами, трохи роздратований, але бiльше спокiйний: хiба вiн мiг чомусь здивуватися, вони всi зараз такi, рослини i дiти щастя, вiдрижки хрiн зна якого режиму; блiн, усе можна на щось скинути, i ця не краща… Трахатися з братиком – це така ж для них розвага, як просаджувати грошi, розбивати дорогущi авта i не зупинятися, коли переiхали пенсiонерцi ноги… І тут Лукаш не те щоб здивувався, йому зробилося просто байдуже й нецiкаво. Софiя сiла i помочилася просто на кухнi. Вона розумiла бiльше, нiж вiн думав i знав. Маленька мстива сучка. Лукаш ухопив ii за патли i потягнув до виходу. Вона уперто пручалася i верещала, як мале теля. І вiн ii облишив бiля самих дверей.

– На бiльше ти i не здатна. Усе ваше поколiння бездарне i… – Лукаш не знайшов слiв. Вiн пошукав поглядом кота, але так i не знайшов. Так, бiдолаху треба каструвати. У цьому його щастя. Його котяче щастя. На кухнi вiн випив коньяку. А вона попленталась у спальню.

– І не мостися, сучко…

Лукаш пив коньяк i думав про втому, про лiкарiв, якi йому нiчого путнього не порадять, про свою патологоанатомiчку, про всiх своiх жiнок; i несподiвано йому зробилося шкода цю малолiтню дурку. Вiн за звичаем уп’явся в освiтлений вертолiтний майданчик, i приступ нудоти, болю в нирках, у сонячному сплетiннi говорили, що вiн дiйсно перебрав сьогоднi з нервами, почуттями, подiями. Вiн – не маленький хлопчак. І ще настирнiше спробував подумати про дружину, але нiяких асоцiацiй вона у ньому не викликала. Звична справа… Тьху, нiяк не звикнеш… Вiн подивився i побачив лише бiляву голову Софii, i круглий м’який обiд тремтiв над ii сплячим обличчям. Лукаш протер очi, але цей обiдець не пропав.

– Дiла, – сказав вiн. – Нiчого не попишеш. – І набрав номер мiлiцii.

А потiм вiн, сам не розумiючи, вимкнув телефон. Сiв, прибрав iй густе i мiцне пасмо, умиротворено слухаючи, як вона сопе носом, спить, сховавши руки пiд животом, крилами виставивши лiктi. Вiн узяв ковдру, що пахла трохи димом, домашнiм милом i зовсiм не його життям, – Лукаш любив цю ковдру. Вiн дбайливо укрив Софiю. Повернувся на кухню i вже на пiвдорозi вiдчув, що бачить ii яскравi сни, зовсiм не схожi на ii життя, цi сни бiльше нагадують мрii, i вона блукае тими мрiями. Лукаш повернувся i довго дивився на ii голову, намагаючись розгледiти те свiтiння, що виникло кiлька хвилин тому. Але нiчого не побачив, – Софiя продовжувала мiцно спати, i вiн подався-таки на кухню допивати коньяк. Потiм у ваннiй вiн намастив лису свою голову синiм кремом i дбайливо виголив залишки колись розкiшноi чуприни. Перед тим як улягтися на диван без простирадл з книжкою, зчитаною на четвертiй сторiнцi, вiн знову подивився на вертолiтний майданчик, хмикнув i зрозумiв, що сьогоднi вiн не може читати цю маячню. Архiтектурний каталог був у ii кiмнатi, i це його спокушало пiднятися, але вiк, утома i ще щось зупинили його. Вiн випив прямо з горла i моментально заснув. Прокинувся пiд четверту ранку вiд неясного вiдчуття, що побував у чужих снах чи у чужих почуттях. Його пробрало холодним потом. Вiн пошукав коньяк рукою. У пляшцi порожньо. Вiн випив снодiйне, просто зi злiстю розжував у ротi. І тiльки зараз дiйшло: у кiмнатi iх трое.

Нi, нiяких лiкарiв. Треба поiхати у вiдпустку… Ранком вiн подивився на порожне лiжко, мугикнув i подався до душу. Перед цим вiн подивився на вертолiтний майданчик, i нудота свiту проiла кишки – Лукаш вiдчув це з тривогою приреченого на страждання юродивого. Вiн пустив воду i слухав шипiння з наростаючим роздратуванням. Да, а маман лежала, як ганчiрка. Щось iз цими дiтьми i з усiма нами непорядок. У передпокоi вiн сумно подивився на синi кульки зi смiттям, почухав груди i викликав таксi. Синiй снiг лазив тiнями в озерах. Лукашу крутило губи. Ага, ця грьобана сука розтягнеться сьогоднi на його столi, востанне розставить ноги. Кого тут посадиш? Нiяких проблем, шеф, тобi не доводиться з ними багато вовтузитися. Лежать собi, а ти шаткуеш задубiлу плоть – Лукаша нудило. Це було несподiванкою, вiн вийшов у прольотi чорних арок i пустив стрiчку блювоти. Тiльки пiд’iжджаючи до трупарнi, вiн пригадав, що вчора багато випив. Червоне, наче спалах на свiтаннi, останнiй спалах на вiкнах, на дахах, на вiтринах, а також спалах увечерi, коли нiч висмокче розум дня, спортивне авто спотворило нiжнiсть снiгу, свiтанку, а головне – це червоне «вольво» остаточно привело до пам’ятi Лукаша. Вiн з юностi любив червонi спортивнi машини. Дiзналися б про це його знайомi психiатри… Вiн лише хмикнув, i його могутнi плечi пiднялися над голомозою головою, що синьою кулею пливла у ранку бiло-сiрими кахляними коридорами трупарнi. Вiн, не вiтаючись, зайшов до кабiнету i кинув важке кашемiрове пальто, вiдчуваючи чутливими нiздрями дух i спрагу патанатомiчки.

Лукаш глянув на розклад на стiнi. Цей розклад був досить незвичайний, хоча з першого погляду цей бiлий, трохи вижовклий папiрець, прокреслений дешевим чорним школярським фломастером, швидше нагадував розк

ад слюсарськоi бригади. Нiхто не мiг здогадатися, що рiвненькi стовпчики зафарбованих квадратiв, стовпчики чисел, мiсяцiв i рокiв були не чим iншим, як розкладом смертей на рiк уперед. Лукашевий календар-розклад помилявся на вiдсоток-два – не бiльше. Поруч висiла карта, теж з виду топографiчна, та й була такою, але ще нiхто iз живих в усьому мiкрорайонi i навколо не знали, що iх вiднайдуть з перерiзаною горлянкою, випущеними фiолетово-багряними тельбухами i таке iнше. Колеги спочатку либилися на дивнi папiрцi, а потiм облишили. Власне, нiхто цим не цiкавився. Лукаш – мовчазний, але вiдомий лiкар-кримiналiст, впертий i розумний сiм’янин, що любив випити, свою дружину, боулiнг i бiльше нiчого. Вiн мав товариша – мiнiстра внутрiшнiх справ, а попереднiй теж був його товаришем, i коли пана колишнього внутрiшнiх справ знайшли з простреленою головою, з мiзками на матнi, сам Лукаш робив йому розтин.

Лукаш схилився над трупом ii матерi, i легенька посмiшка спецiалiста тернулася обличчям. Вiн наперед знав, з чого починати. Розважливими порухами вiн надрiзав шкiру на головi. Вiдкинув шкiру. Потiм узявся за пилку, але працювати над черепом довго не довелося. Кришка зверху сама вiдвалилася, наче перезрiла шкiрка горiха, i замiсть мiзкiв на Лукаша, на пiдлогу сипонули густою хвилею черви.

– Угу… – сказав вiн, сiв на табуретку i приклався до пляшки. – Це я колись давно бачив…

За вiкном чорним гострим крилом чорний птах упав у бiлий снiг. Лукаш перевiв туди погляд. Вiдхлебнув з пляшки i пiдiйшов до розкладу. Витягнув важкi роговi окуляри, i великий палець, зламаний у кiлькох мiсцях, ткнувся спочатку в одне мiсце.

– Ось тут. Хе, – сказав Лукаш.

Палець перемандрував в iнший бiк, у топографiчну карту.

– І ось тут. Хе, – сказав Лукаш i повернувся на стiлець.

Вiн сидiв i дивився, як копошаться i виповзають бiлi черви з голови ii матерi. Птах забився крилами об скло. Потiм усiвся: великий, iз чорним з вiдсвiтом кольору iндиго пiр’ям i розумними цiкавими очима. Птах постукав дзьобом об загратоване скло. Лукаш потер лисину i, жестом усiх здорових i повних людей та п’яниць притримуючи пляшку, добродушно розсмiявся:

– Придурку. Лети звiдси. Розпочався Кiнець Свiту. Хе!

Але вiн зупинився, сам дивуючись повiльностi рухiв, наче втома набрала чогось нереального… Це було як час, що ти не знаеш, який вiн, навiть того запаху приблизно не чув, а просто боiшся, i все тут. Просто проходить i приходить, а ти лишаешся в минулому. Так вiн себе вiдчував спекотним днем, блюючи на пiдбори черевикiв у серпнi мiсяцi. Вчора було вчора, i вчора зробилося сьогоднi… І тодi взимку, i тодi в серпнi вiн захлинувся болем, наче хто йому в горлянку влив окропу. Як перевернув i запхнув у горлянку день, рiк i все його життя…

Це треба було забути, але найдивнiше, що повернення дружини, дурнуватий син з дредами й у навушниках, весь у пiрсингу, як новорiчна ялинка, викликали в ньому сумне i приемне вiдчуття близькостi, котроi нiколи не було, але вона могла бути. Синiй снiг падав за вiкнами, а вiн ловив себе на тому, що на своi сорок рокiв у нього дуже гарна дружина… хм-м, якщо не враховувати того, що вона все життя нiчого не робила. У Лукаша розболiлася голова: вiд снiгу, вiд похмiлля i вiд спогаду про ii маман з черепком, набитим червами. Да-м, червами, а не опаришами. Лукаш покликав дружину. Та повернулася i довго, пронизливо подивилася на нього.

– Щось трапилося, любий?

– Поки що нi. Але боюся…

Дружина закурила сигарету. Чорна сукня, вiдкрита спина. Густий погляд карих очей завис у вiкнi, на вертолiтному майданчику.

– Маю надiю, ти помиляешся…

– Еге ж… Налий менi випити… – Лукаш скинув сорочку i подався до ванноi, вiдчуваючи, як на його могутнiх волохатих плечах зупинився погляд дружини. Це ж треба, як вони швидко вiдчувають присутнiсть чужоi жiнки. Вiн повернувся усiм тулубом i зараз бiльше нагадував велетенського самця, але усмiхнувся доброю i м’якою посмiшкою: вона знала, що Лукаш нiколи не зраджував ii. І потiм вiн повiльно входив у неi, так повiльно i впевнено входять тiльки тi чоловiки, для яких жiнка – трохи бiльше, нiж лохматка мiж ногами. Зi знанням дiла, навiть не пiтнiючи, вони обое з якимось остервенiлим мазохiзмом зловили тонку перемiну в хиткому зимовому повiтрi, де, видавалося, не збереглося запахiв. Сонце стояло низько – синя кулька. Лукаш упав на спину i сказав:

– Я бачив твiй голий зад на першiй сторiнцi того клятущого журналу…

– Ну то й що?…

– Х-м. У твоему вiцi твоiм iм’ям повиннi називати вулицi…

– Клятий м’ясник, – прошипiла вона, i вiн тихо розсмiявся.

Лукаш вийшов у передпокiй i подивився на бiлий календар з чорними квадратиками. Вiн ткнув пальцем навмання, але жест у нього був вивiрений i впевнений.

– Ось тут… Плюс-мiнус кiлька сантиметрiв…

Їi теплий погляд прилип до його перенiсся. Лукаш завжди боявся цього погляду, якого нiяк не мiг витримати.

– Ось тут. Ось тут. Ось тут, – бубнiв Лукаш i переходив з кiмнати в кiмнату. Чорний птах летiв рiвно над його поверхом, над йо

о квартирою, над квартирами його дому. І коли Лукаш це зрозумiв, йому стало страшно. І вiн покликав дружину – тихо, як кличуть теплих щенят, що ще не звикли до команди. Вiн пiдвiв голову – цього разу сонце було жовтого кольору i пропiкало дахи, поволi сiдаючи за синi пагорби та свинцеве озеро з кiлькома лебедями, човновою станцiею. Дружина закрутилася у рушник. Вона стояла i дивилася на нього, а вiн нiяк не мiг пригадати першоi зустрiчi. І вони сидiли на кухнi, великiй свiтлiй кухнi, пили чай i мовчали. Лукаш дiстав карту. Цю карту вiн завжди ховав у великiй металевiй коробцi вiд кубинських сигар. Це едине, ця коробка, що лишилося йому пiсля батька. У нього навiть пам’ятi не лишилося. Лукаш сидiв i думав про рудоволосу дiвчину, про дружину, про сина. Про роботу вiн не думав, бо вона, ця клятуща робота, iснувала, як шкiра на його мошонцi.

– Ось тут це трапиться…

Великий чорний птах iз масивним емальованим дзьобом пiдлетiв i вдарив крилами об скло.

– Вiн дiстав мене, – сказав невiдомо для кого Лукаш.

– Господи, тобi треба лiкувати нерви, – мовила дружина. – Або кидати роботу.

Лукаш тоскно подивився на сiру пилюку, на снiг, на стоянку. Йому звело зуби.

– Я поiду на роботу, – сказав вiн i подумав, що вона таки дивовижно красива: мiцна, з точеними руками i ногами, з високими грудьми; таку нiколи не проминеш. І вiд цього Лукашу зробилося ще тоскнiше: зимовий пейзаж за вiкнами, чудернацька дiвчина з розпеченим до червоного клiтором i знання того, що все швидко в цьому життi закiнчуеться, навiть не встигнеш звикнути.

Вiн встав i неквапом одягнувся. Викликав таксi i краем ока спостерiгав, як дружина курить, зцiпивши губи, зуби i волю. Мiж ними давно нiчого немае, окрiм звички, що бiльше нагадуе собачу.

– Я поiду… Ось так… Поiду…

Але цього разу ii справдi насторожив цей поспiх. Вона вийшла, але за хвилину вiн почув ii легкi, але впевненi кроки. Обличчя у неi блiде.

– Той птах пробив вiкно… Пiди поглянь, уся кухня в кровi та пiр’i. Краще б ти не iхав, – сказала дружина.

Влiтку, вдихаючи гiрчичнi запахи пороху, в синiх стовпах полудня, вiн уперто звiрятиме днi i секунди, вирiшуючи, де насправдi була правда i де помилка чи фантазiя. Хоча яка може бути рiзниця, коли ти переходиш межу? Вiн стояв i дивився на розмазане по пiдлозi обличчя, купу вогняного волосся i розпатране тiло. «Нарештi воно вiдбулося», – стукало в головi, коли вiн виходив на дорогу, до сосон, до життя. Але його нiяк не полишала думка: вiн i цього разу дав маху. Високi вiкна патанатомiчки чекали на нього, блимаючи слюдою серпневого сонця. Витираючи пiт, вiн повiльно пiшов на гору, топчучи важкими ногами свiжий зелений спориш. Зiйшовши на торжественнi схiдцi, наче у сам крематорiй, наче в римський мавзолей – у саму царину смертi, Лукаш зупинився, взяв сотовий, подзвонив. Вiн сказав едину фразу:

– Можете привозити.

Зима гула в нових, до синього, будинках, а вiн спускався у лiфтi, що неприемно пахнув новими меблями, оселедцями, новорiчними святами i чимось таким, вiд чого не хотiлося повертатися додому. Там, на кухнi, прислуга вiдшкрiбала рештки птаха. Жiнка iстерично ковтала ксанакс, i Лукаш бiльше винуватив себе у цьому: насправдi, коли тобi пiдвалило до п’ятого десятка i ти все життя карнаеш трупи i маеш якийсь заочний, але таки стосунок до вiчностi – не можеш скинути на щось iнакше. Але наприкiнцi, коли лiфт м’яко гойднуло, вiн подумав про сьогоднiшнiй секс з дружиною, про Софiю, про птаха i вперше за стiльки рокiв запустив мата, чим заставив консьержа вилупити очi. Жiнка вийшла на балкон, на якому можна було посадити ескадрилью Лафайет, пила з велетенського жовтого стакана джин з тонiком i ковтала пiгулки. І тодi Лукаш змiряв вiдстань – йому закортiло пхнути ii в спину i потiм подивитися, що iз цього вийде. Колись давно, коли вони були молодими, вiн принiс окропу i на повному автоматi направився до дружини. Тiльки за пiвкроку схаменувся – ледь не вилив iй на голову. З того дня, з того напiвсвiдомого чи свiдомого, почалося: вони нiколи не довiряли одне одному, а вiн не знав, що мiж ними трапилося те, що трапляеться з ним у трупарнi. Лукаш намагався роз’яснити, але скоро облишив – вона таки приносила йому нещастя, хоча вони трималися один за одного, i невiдомо чому. Мiцний мiстичний зв’язок: дев’яносто дев’ять вiдсоткiв невдачi й один – успiху. Це i тримало. А ще секс… Хоча останнiх чотири роки вони збайдужiли, i це було для них не бiльше гiмнастики. Але зараз щось уперто нашiптувало йому, що треба iхати.

Жовте таксi стояло бiля пiд’iзду. Лукаш, не привiтавшись, сiв, дiстав з кишенi томик Вордсворта, щось мугикнув i щасливо заплющив очi. Таксi не проiхало i чотирьох метрiв, як його пiдкинуло, вертнуло i розвернуло на трасi: велетенський птах потрапив пiд колеса.

Вони i мерцi

1

Їх четверо – Костянтин, Борис, Андрiй та Артур – побачили летючий ii фантом з висоти балкона, пару молодикiв i пса пiд протекторами «хаммера», що розкидав тельбухи на Артема i БЖ… А потiм уже розварений у смозi веле

енський вареник Андрiя.

Вони навчалися разом, iхнi батьки теж навчалися разом i теж товаришували. Батько Костянтина i його мати тримали кiлька кав’ярень i три бутики – вiн був найбiднiший з усiеi компанii. Про решту нiчого й казати. Того лiтнього дня вони чекали на Андрiя i вiд нудьги кидали кульки з папiрцiв на голови перехожим. Сидiли вони, не переглядаючись: хтось говорив фразу, котру з тримiльйонного мiста, разом з жовтопикими емiгрантами, навряд чи хто вгадав, хоч поклич орду криптологiв. І тут таки з’явилася вона. З висоти елiтарного будинку вони, як знавцi життя, комах i людей, iншого нiчого не робили – лише думали, думали, доки не вперлися лобами у стiнку власноi розваги: пройшли коло i верталися назад… І тут зiйшов з верхiвок сизого смогу бiлявий ельф…

Шульгiн Анатолiй, дев’яносто вiсiм кiло чистоi ваги, не включаючи одягу, модних кросiвок й iнгалятора вiд астми, який йому зовсiм не потрiбний. Вiн любить симулювати хвороби. А ще: одна незакiнчена освiта i батько – головний прокурор мiста, нардеп й успiшний бiзнесмен, позаяк патрiот. Мрiя – прославитися. А саме – щоб у центрi мiста стояв його пам’ятник. Нiякого погруддя. На крайнiй випадок, щоб одна з вулиць носила прiзвище та iм’я Анатолiя Шульгiна. Аби вiн знав Гагарiна, то напевне про таку саме славу би i мрiяв. Решта не мала значення, решта просто тухла перед сонцем його мрii. Шульгiну було неповних дев’ятнадцять рокiв. Вiн любить матiр i подумки бажае, щоб його дiвчина була саме такою: невисокою, коренастою, в чорнiй шкiрянiй куртцi, в чоботях, з трохи кривенькою нiжкою. А так вiн – пасивний гомосексуалiст, хоч навряд чи про це хтось здогадуеться з його друзiв. Життя йому обридло до нестерпного. Остання забава Шульгiна – бiг на короткi дистанцii. Це корисно для тонусу, iмунiтету i взагалi модно. Зранку вiн спочатку довго дрочив на якусь фотокартку, а потiм одягав своi дорогущi найки i вибiгав у широкий простiр, де вiтром розвiваеться навколо його рудого кучерявого волоссячка слава.

Анатолiй обминув зелену будку двiрника, вдихнув повiтря на всi легенi, наче зараз кинеться головою у воду, i вийшов на пряму – смола вулицi Артема пiдпливала у голубуватому смозi. Вiн вважав це прекрасним узагалi (пiзнiше, коли вони всi зiйдуться докупи, вони вважатимуть усе прекрасним), як i його новi кросiвки за триста баксiв, як i чудеснi прогулянки з ранку, бiг пiдтюпцем, тротуаром, повз гримучi потоки автiвок. Життя видаеться простим i водночас загадковим, коли на вулицi початок червня. Усе зелене, тобi пiдривае дах вiд почуттiв. Є робота, крута робота на телебаченнi, крута коханка, крутий коханець i ще багато чого попереду.

Вiн вискочив на тротуар i порiвнявся з «Академкнигою». Чесно кажучи, Анатолiй зневажав людей, що читають, що вчаться, хоча нiколи про це вголос не говорив: це було нi до чого. Вiн любив цю вулицю: вiчний шум, вiчний поспiх, лише вiн, один з небагатьох, може пройтися, пробiгтися. Ця вулиця починалася iз Сирця i чорною пульсуючою артерiею пронизувала мiсто до Центру, зачiпаючи напiвпетлею Мельникова, Лук’янiвку з в’язницею i ще не менш шумними проспектами, що стягувалися, як не крути, бiля тюряги. Вiн подумав, що робота йому нi до чого, але батько сердиться, треба трохи пересидiти, а там далi вiн поiде чи в Англiю, чи ще там кудись. Узагалi, нудьга заiдала його смертельно. Але так вiн здував зi своiх пальцiв зiрковий пил. І аби хто пiдiйшов i впав перед ним на колiна, то, напевне, вiн би зовсiм не здивувався. Єдине, що вiн, як i всi люди, не знав, – свого зiркового шляху, що невдовзi разом з найками, татом, який теж репався вiд грошей марнославства, а також разом зi знанням мов, з прогресивними поглядами, переселиться в iнший свiт.

Власне, вiн був недурним хлопчаком, хоча це не мае нiякого вiдношення до iсторii. Нi, вiн не мрiяв про визнання, як прищавi школярi й школярки та юнаки його рокiв. У його головi цього не iснувало, й нейтрони з нейронами розщеплювалися i летiли в протилежному, протиприродному напрямку, а саме: такi люди або з’iдаються нудьгою, або собачим переситом, або закiнчують у психушках, бо впевненi, що свiт належним чином не оцiнив iхню присутнiсть на еннiй територii. З ним трапилося протилежне. Вiн зустрiв собi подiбних. Словом, у цiй iсторii, вiрнiше, в iсторii чотирьох юнакiв, нiчого особливого б не трапилося… Аби…

Якщо скидати на випадок, то це грiшити проти Бога. Тодi хто iх повiв? Чорта з два можна повiрити, що вони просто так зiйшлися. Саме косолапий i зводив iх докупи. Так. І вони повиннi були зустрiтися лише з однiеi причини, що всi покидьки (не бiльше, не менше) збиваються у зграi i купи i кладуть край свiту, що вони самi його й злiпили, наче з глини чи туалетного лайна, – принаймнi так думав Лукаш. Лукаш виходив зi свого BMW, коли побачив розплилого у спецi Андрiя, бiляву дiвчину – високу, з дивними очима – такими, коли не добереш, який у них колiр. Вiн чомусь зупинився, очi у нього зробилися вологими i скляними.

2

Про що мiг здогадуватися Лукаш? Мовчазна людина з велетенськими руками

могутнiми плечима, майже двометровим зростом, котра повiльно, разом з тулубом, усiма кишками та нутрощами, проводила власну тiнь. Нiхто того не знав, коли вiн з’явився у цьому районi. Син найрадикальнiшого олiгарха, що не вилазив з опали, Лукаш покинув батька, сiм’ю i подався топтати ряст десь по iнших дорогах: вiн був соцiалiстом, анархiстом, нацiоналiстом, але не знайшов на все вiдповiдi, здогадавшись, що люди все ж таки, попрiч iхнiй окрас, усi однаковi й зачиненi в одну велетенську клiтку. Вiн намагався полишити сумнiви на Батькiвщинi, але вони подалися разом з ним до Штатiв, учепившись цупко корiнням за горизонт його молодостi. Вiн повернувся додому через кiлька рокiв, голомозий, з вiдсутнiм, але добрим поглядом, що зачудовано проводжав його, Лукаша, тiнь, тiнь вiд сонця i купи пролiтаючих птахiв.

Ще з пiвроку Лукаш нiкого, здавалося, не помiчав. Вiдразу по поверненнi вiн викупив дiлянку землi i заходився будувати церкву. За час будiвництва Лукаш викладав медицину в одному з унiверситетiв. Там (а поговорювали, що ранiше) вiн зустрiв Надiю: гарну велику жiнку з такими ж пругкими i плавними рухами i чимось подiбну до нього – орлиний нiс, теплий погляд карих очей, як налитi черешнi улiтку. Мiсяць мимолiтних зустрiчей, кiлька побачень, потiм – весiлля. Палка пристрасть гудiла недовго. Невдовзi все пройшло i закiнчилося Надиною зрадою, в той час, коли вона працювала крупним дизайнером, а Лукаш був зайнятий будiвництвом своеi церкви. Це нагадало Лукашу пафос ходiння в народ. Не краще йшлося й на будiвництвi. Доводилося просто воювати з найсвятiшими московськими патрiархами, попами i пихатими прочанами. І будiвництво церкви припинилося. З единоi причини – Лукашу це обридло. Вiн подав на розлучення, а замiсть церкви побудував чудернацького виду трупарню i крематорiй. Вiд храму лишилася маленька капличка: з батюшкою, двiрником та сторожем Іларiоном. Цiлий рiк Лукаш анатомував, рiзав, вiдтинав мерцям кiнцiвки та голови. Голомозий, у забрьоханому кров’ю халатi, вiн викликав почуття подиву i жаху, вiдрази i жалю, що закiнчувалися однаково – необгрунтованою ненавистю. Лукаш якщо i не помiчав такого до нього ставлення, то на товаришiв аж нiяк не розраховував, як i на дружину та сина, до яких вiн невдовзi й повернувся. Єдиним його товаришем був двiрник Іларiон, котрий знав про нього бiльше, нiж рiдний батько.

Так про що ж здогадувався Лукаш? Люди вiрять брехнi, як таемницi, i невдовзi таемниця робиться брехнею. Лукаш знав про людину одне: вона володiе iстиною глиста, а тому переконана, що весь свiт – це суцiльний кавалок лайна, котрий можна переточити, щоб вибрати iнший. І так до безкiнечностi, наче глисту дано мiльйони рокiв.

Отож пiсля одного з розтинiв вiн так i вийшов у халатi й одними очима покликав двiрника. Двiрник одразу пiшов за ним у надii на шаровий коньяк. Лукаш пiдвiв його до стiнки, i двiрник побачив на стiнi папiрець, ще свiжо розкреслений. Здавалося, що серед трупного смороду вiд того листочка йде приемний запах чорнила та чистоти. Аркуш був покреслений на квадрати. Лукаш тицьнув в один з квадратiв i сказав:

– Ось тут цi покидьки замочать людину…

– Звiдки ти знаеш? – просто для годиться, вiдповiдно своему окладу i сутностi двiрника, вставив Іларiон.

Лукаш узяв його за руку i пiдвiв до покiйника з розтятими грудьми i розпиляною головою. Мiзки лежали поруч.

– Вiн менi сказав… Його мозок сказав… Його кишки сказали…

Іларiон похитав головою, i вони пiшли випити. До цiеi теми не поверталися. До часу. Але коли вони вийшли, над пагорбами стояли синi дощi, короткi i смiшнi, наче мiтли. «Небеснi мiтли», – подумав Лукаш.

Іларiон несподiвано спитав:

– Ти щось зрозумiв чи побачив?

…Вiн пiдставив обличчя пiд дощ. Його нудило – непристойно, як школяра, який допався до пляшки дешевого вина чи до жiнки, що ii спробував уперше. Що тяжче – грiх чи праведнiсть? Чого краще i швидше позбутися? Лукаш розумiв надто ясно, як пересiчний громадянин, як прозектор, що нiчим iншим не цiкавиться, як тiльки трупами та iхнiм вмiстом. Але Лукаш знав, що вiн – мiж цими двома полюсами, що об’еднують правий i лiвий береги. Вiн – як забздьоханий Харон. І вiн дивиться на свiт кришталиками мерця. Тому вiн нiчого не сказав товаришу. Вiн мав велетенський досвiд спiлкування з мерцями i при нагодi не довiрявся живим. І все ж таки, що легше скинути з плечей? Грiх чи праведнiсть?

3

Усе-таки першим, кинувши собачий кислий погляд через розтоплений асфальт, побачив ii Андрiй. Вiн цього чекав. Хтось невiдомий, хтось третiй пiднiс йому дарунок. «Дива таки трапляються», – подумалося чомусь йому. Зiницi розширилися i впiймали тонку змiйку бiлого смогу над чорним шосе. Юнiсть поповзла його жировими складками, а потiм гори хрипких, безмежно недосяжних голосiв, що швидше нагадували ревище байкерiв, пiдказували йому – з глухим серцебиттям, змокрiлою промiжнiстю, збудженим членом: ось цей крок, щоб ступити до слави!

Софiя стояла, затуливши обличчя рукою й розчепiривши пальцi, i дивилася через гори розпеченог

залiза, через стрiчку шосе i стьожку вулицi на нього. Вона усмiхалася. Велике сiре, чи то зелене, око – крiзь пальцi. Так, колiр очей неможливо розiбрати. Навiть у трупарнi пiд стетоскопом тонкого ока патологоанатома. Вона виставила ногу – здаеться, лiву – i дивилася на нього. Андрiй, повiльно перевалюючись, сопучи лантухом легень, гонячи пiтний сопух поперед себе, подався на ii бiк.

– Ти такий гарнюнiй, – сказала Софiя.

– Я супер, – просипiв Андрiй.

І вони пiшли, i хори металу ревли iм у спину.

4

Зимовий сад: фонтани, пальми, рожевого кольору купiдони з натягнутими луками, смiшними пiсюнами, трохи нижче – русалки, позбавленi статi i смаку, як i самi творцi цього рукотворного чуда у центрi мiста. Зрозумiло, що це вiдбувалося давно i часто, але Надiя лише зараз вiдчула тривогу, що смоктала ii, як шкодлива кiшечка, котрiй треба давно було покинути материну цицьку. Надiя присiла на плетеного стiльця, боляче прислуховуючись до скрипу, до дзюркотiння води, до тихенького протягу кондицiонерiв. Гарсон виник невiдомо звiдки. «Навчилися працювати», – подумала вона, витягнула хусточку, подивилася карим теплим оком на офiцiанта i замовила трав’яного чаю. Скляний дах над головою проганяв по собi, як на екранi, целулоiднi хмари, сине небо, що нагадувало китайський шовк. Це iй подобалося – чим далi вiд правди, тим лiпше, тим спокiйнiше. Вона зробила перший ковток – невеликий, пробний ковток, а вже потiм пошукала очима того, кого чекала. Пiд ii ногами срiбною калюжкою бився фонтанчик. Тут плавали риби з великими кольоровими хвостами, жирнi та лiнивi. Вона пила чай i умиротворено дивилася на риб, а зором лiвого ока спостерiгала за столиком. Столик був порожнiм, але вона, як i кожна жiнка, що прожила десять рокiв у шлюбi й наставляла роги чоловiку, не могла не вiдчувати, що за нею хтось-таки – можливо, не той, на кого вона чекала, – спостерiгае. Тодi вона повернулася i глянула прямо, наче вистрiлила. Вона знала цiну свого погляду – вiн теплий i нiякий. Чоловiкiв у нiй спочатку, на превеликий жаль, приваблюють зовсiм iншi речi – ii груди, ii розкiшне тiло, ii шикарний одяг. Зараз це чорна сукня вiд Гуччi… Так, вiн сидiв пiд пальмою. Вона поклала руки на стiл – нехай бачить, що у неi ще молодi руки, вен зовсiм не видно. Їй тридцять. А хто дасть? І кого це обходить?

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить