Gaudeamus виконаний смертю
В’ячеслав Васильченко

Вiд багаторазового лауреата Мiжнародного лiтературного конкурсу романiв, кiносценарiiв, п’ес, пiсенноi лiрики та творiв для дiтей «КОРОНАЦІЯ СЛОВА» (2014). Киiвський професор-фiлолог Богдан Лисиця на запрошення свого давнього друга – професора Сорбонни Антуана Робера – прибувае до Парижа на мiжнародну наукову конференцiю, присвячену ювiлею вiдомого французького вченого й популярного письменника Патрiка Беккереля. Навколо конференцii та iменi мсье Беккереля починають вiдбуватися дивнi й загадковi речi: то в газетах з’являються статтi, що ставлять пiд сумнiв його авторство, то за ритуалом, описаним у романi, починають гинути люди, якi знали ювiляра. Богдан Лисиця разом з Робером i його двоюрiдним братом – офiцером полiцii – Фаб’еном починають розслiдування цiеi неординарноi справи. І опиняються в центрi загадкових подiй i небезпечних пригод.

В’ячеслав Васильченко

Gaudeamus виконаний смертю

Правди завжди двi. Але кожен обирае одну.

ПРИМІТКА АВТОРА

Усi персонажi, установи й подii, описанi у творi, вигаданi. Будь-який збiг з реальними людьми, установами або подiями – абсолютно випадковий.

ДОВІДКА

«Гаудеамус» (лат. gaudeamus – «радiймо») – студентська пiсня (гiмн) латинською мовою. Назва утворена за першим словом пiснi. Вiдома також пiд назвою «De brevitate vitae» («На швидкоплиннiсть життя») (Інформацiя з Вiкiпедii).

Присвячуеться професурi…

А ще… зеленому чаю «Greenfield»…

Париж – це предмет заздростi для тих, хто нiколи його не бачив; щастя або нещастя (залежно вiд того, як пощастить) для тих, хто в ньому живе, але завжди – прикрiсть для тих, хто змушений його залишити.

    Оноре де Бальзак.

Зоря завжди когось карае смертю.

    Луi Арагон.

– Якщо Творець всемогутнiй, як ти поясниш те, що Вiн завжди виявляеться безсилим перед лицем простоi омани? Як пояснити те, що зло завжди i всюди торжествуе? Оспiвувати велич Бога – значить оспiвувати велич зла.

– Ти богохульствуеш.

Вiн зупинився й повернувся до мене:

– Історiя людства – не що iнше, як iсторiя жорстокостi, насильства й руйнування. Цього нiхто не може заперечити. Як ти це поясниш?

– А я тобi скажу, – знову заговорив вiн, кладучи руку менi на плече. – Тому що зло – це реальна сила, як мiнiмум рiвна добру. У Всесвiтi цi двi протилежнi сили перебувають у протиборствi, i iхня битва ще далеко не закiнчена.

    Жан-Крiстоф Гранже.

Мати рацiю – не завжди означае бути переможцем.

    Еухенiо Фуентес.

Пролог перший

«Франсуа обережно вiдчинив дверi спальнi герцога Наваррського, усi думки посилаючи Всевишньому. Просив тiльки про одне: щоб уберiг вiд жодного небажаного звуку. Хоча вдень, дочекавшись нагоди, вiн рясно змастив петлi та кiлька разiв спробував. Дверi тихо й плавно подалися. Не скрипнувши. Не рипнувши. Це пiдбадьорило. І Франсуа вже не сумнiвався, що у нього все вийде.

Ступав так тихо й безшумно, що могло здатися, нiби вiн або легший за повiтря, або ж потай вiдростив собi сильнi невидимi крила. І тому залишався невагомим. Майже. Але так тiльки могло здатися. Насправдi ж Франсуа умiв нечутно рухатися. Коли потрiбно. Зараз – саме такий момент. І вiн «увiмкнув» це досконале вмiння.

Серце шалено тарахкотiло, наче хотiло хазяiна «здати». Чи вистрибнути й побiгти окремо. Швидше. Бо вiн щось там тягне кота за хвоста. Нема, щоб рiшуче все закiнчити. Одним махом! Як i належить лицарю!

І Франсуа його боявся. Смiшно кому сказати – вiн боявся свого серця. Серце ж треба берегти й любити. А вiн боявся. Остерiгався, щоб не виказало. Бо серед цiеi «тихоi тишi» воно, здавалося, гатить так, нiби здоровило-коваль iз поблизького села. Та ще й глухий, до всього…

Ревiння, що пролунало несподiвано й пiдступно, спочатку величезною шпилькою прохромило його всього, а потiм – буквально за мить – вiдгукнулося в мозку. Там нiби ожив заснулий вулкан. Й обважнiлi ноги, здавалося, назавжди приклеiлися до пiдлоги, змусивши хазяiна зупинитися.

«Чортовиння! – дав волю емоцiям. – Бiсiв герцог! Це ж треба так захропiти! Наче лев горластий! Ну тебе до дiдька!»

Перевiв дух. Глибоко вдихнув кiлька разiв. Знову зiбрав себе в кулак. Опанував. Напружився. Став тим же налаштованим на дiю механiзмом. Яким бував ранiше. Вiн не мусить дати збiй. Уже ж скiльки разiв це робив. І завжди все виходило вдало. Зараз теж мае вiдбутися все чiтко. Зараз… Зараз…

«Нiчого, – блиснула думка зловiсним клинком, спиняючи несамовитi барабани серця, – хропiти вже лишилося недовго! Недовго… Ще кiлька крокiв. І – все!»

А герцог i далi видавав загрозливий рик, мирно покоячись на розкiшному ложi. Щось снилося. Швидше за все – приемне. Бо вiн привiтно усмiхнувся. Поплямкав. Поворочався. Лiг догори. Знову нап’яв коротку сонну усмiшку. А вiн нiчого! Симпатюлька. Коли спить зубами до стiни. О! Знову, гад, усмiхаеться. Але Франсуа це не спинило. Усе мае вiдбутися так, як вирiшено. Вирiшено не ним. Вiн мусить лише виконати. І вiн вик

нае. Таке його призначення. Не вперше ж. Так мае бути. «Qui seminat mala, metet mala». «Хто сiе зло, той пожинае зло». І так буде завжди…

І тут Франсуа прозiв. Такий страшний «акомпанемент» – просто знахiдка. «Прикриття». Чудово! Нехай хропе. А ти роби свое. Вiд цiеi думки стало радiсно. Швидко повернувся бойовий настрiй. У цьому несподiваному гарчаннi побачив добре знамення. Небо однозначно схвалювало. І сприяло. Вiн у це вiрив. А вiра – зброя сильна. Не пiдводить. Перевiрено.

Сильнiше стиснув рукiв’я кинджала, нiби вiдганяючи сон, що неподiльно панував навкруги. І водночас – нагадуючи про велику мiсiю. Головну частину ритуалу. «Qui seminat mala, metet mala». «Хто сiе зло, той пожинае зло». І щоб воно не приносило врожаю, його не треба сiяти. Ось така нескладна iстина. І сiяльника треба зупинити.

У лiвiй руцi тримав ритуального персня. «Qui seminat mala, metet mala». Зараз. Зараз усе вiдбудеться…

Уранцi герцог Наваррський довго не виходив зi спальнi. Стурбованi домочадцi та слуги почали ломитися в замкнутi дверi. Коли ж вiдчинили, побачили його з кинджалом у грудях. І – ритуальним перснем на лiвiй руцi. «Qui seminat mala, metet mala». «Хто сiе зло, той пожинае зло». Усе. Ритуал виконано. Як це й бувало ранiше. Орден знову показав свою силу й рiшучiсть. Упоперек дороги йому не ставай. І так буде завж…»

Книжка вислизнула з рук i бухнулась на пiдлогу. Цей гучний звук змусив Лисицю повернутися з екскурсii, що тiльки-но майже почалася, до солодкоi Краiни Сновидiнь.

– Стоп-стоп-стоп, шановний пане професоре, ще рано, – почав накручувати себе Богдан. – Не все ще приготовано до завтра. Чи краще встати ранiше й закiнчити все зранку?»

Ця думка мала всi шанси перемогти на кастингу професорових планiв. Вона нагадувала «вiдшлiфовану» iдеальну красуню з глянсового журналу. Вiдфотошоплену в усiх мiсцях цукерочку. І цiй могутнiй спокусi Лисиця особливо й не опирався.

– А, – махнув, одразу ставлячи «вiдмiнно» ранковому варiанту. – Дасть Бог ранок, дасть Бог розум. А з ними веселiше. З обома.

Позначив закладкою потрiбну сторiнку. Завiв телефона на сьому. Зарився до м’якоi ковдри i без роздумiв гайнув назустрiч жаданому солодкому карнавалу. Там на нього вже давно чекали.

Пролог другий

Незнайомець у бiлiй ексклавинi[1 - Ексклавина – бiлий лляний або полотняний лицарський плащ iз символами ордену на грудях i спинi.] увiйшов до номера та квапливо замкнув дверi. Повернувши ключа двiчi. Так надiйнiше. Хотiв зробити це i втрете, але замок такою технологiчною вишуканiстю хвастонути не змiг. Не на того нарвався. Зi знаком мiнус…

Незнайомцевi здавалося, що, зникнувши за дверима, вiн утiк вiд усього свiту. Той постiйно пiдглядав за ним численними очима-невидимками, намагаючись вивiдати, що ж вiн там, у чужому житлi, робить. З плечей немов вантаж тяжкий упав. Слава Богу, все минуло вдало. Як i планував. І лише тепер можна розслабитися. Тепер вiн – «удома». За надiйними дверима. За надiйними стiнами. Утiк. Заховався. Щез. Таке не раз бувало в життi. Можна, нарештi, згадати, що ти – людина. А не робот. Який механiчно виконуе передбачене програмою. У цiй бiлiй ексклавинi, пiд вiдлогою[2 - Вiдлога – частина верхнього одягу для захисту голови в негоду; коли немае потреби, ii вiдкидають за спину; каптур.] якоi ховалося його обличчя в балаклавi, вiн точнiсiнько нагадував когось iз запрошених акторiв, переодягнутих монахами-лицарями. Тi настовбурченими жирафами ковтали останнi режисеровi вказiвки, репетирували разом, вiдпрацьовували ролi кожен окремо. Метушилися. Готувались до костюмованого шоу. Воно вiдбудеться завтра пiсля вiдкриття конференцii в Новiй Сорбоннi[3 - Сорбонна – найстарiший европейський виш. Виступае символом класичноi европейськоi освiти. Початок йому було покладено заснуванням у Парижi 1273 р. колежу для пiдготовки вищого духовенства монахом-домiнiканцем Робером де Сорбоном (1201–1274 рр.), духiвником короля Людовика IX. З середини ХVII ст. пiсля об’еднання колежу з Паризьким унiверситетом iх назви стали ототожнюватися. Сьогоднiшню Сорбонну складають чотири унiверситети: Париж I – Пантеон-Сорбонна, Париж III – Нова Сорбонна, Париж IV – Париж-Сорбонна i Париж V – Унiверситет iм. Рене Декарта. Видiлення в окремi унiверситети старовинних факультетiв вiдбулося в 1970-71 роках. Кожен унiверситет мае юридичну автономiю. В iсторичнiй будiвлi Сорбонни цi унiверситети розташовуються лише частково. Так, Нова Сорбонна мае там всього кiлька офiсiв, а ii навчальнi корпуси розташованi по всьому Латинському кварталу. Нова Сорбонна (Унiверситет Paris III) характеризуеться яскраво вираженою гуманiтарною спрямованiстю. 20 тис. студентiв гризуть тут гранiт науки на таких факультетах: а) французькоi та латинськоi мов i лiтератури; б) загального та прикладного мовознавства i фонетики; в) загального та порiвняльного лiтературознавства; г) викладання французькоi мови як iноземноi, нiмецькоi мови, англомовного свiту, iспанiстики i краiн Латинськоi Америки; г) краiнознавства Італii й Румунii, сходознавства

а арабiстики; д) театрознавства, кiнознавства i засобiв масовоi комунiкацii. При унiверситетi дiють два спецiалiзованих навчальних заклади: Інститут краiн Латинськоi Америки i Вища школа перекладачiв.]. А тут, у готельному холi, проводили останню репетицiю. І саме тому вiн у такому нарядi – артист артистом. Цей хiд ретельно, з шаховою точнiстю, продуманий. До дрiбниць. До найменших несподiванок i можливих вивертiв. Як i весь величезний план. За яким кожну фiгуру на цiй складнiй шахiвницi вiн свого часу поб’е. Кожному поставить мат… Скiльки разiв за життя вiн грав у шахи. Скiльки разiв вигравав. І нiколи ранiше не мiг подумати, що доведеться розiгрувати щось подiбне до шаховоi партii в життi. Там, на вiйнi, все значно простiше й легше. Он вiн ворог – бери та стрiляй. А тут… Хоча життя ж – рiч непередбачувана. І стократ складнiша за найвiртуознiшу шахову партiю. Тому й можливе все. Навiть найнеймовiрнiшi перетворення. Хiба вiн мiг коли-небудь подумати, що сидiтиме, воюватиме, командуватиме людьми, вбиватиме… Особливо останне… Нi. Таке йому, вихованому «маминому синочку», хронiчному вiдмiнниковi зi зразковою поведiнкою, нiколи не спадало на думку. Надто ж – коли був маленьким, коли рiс, оточений любов’ю й турботами батькiв. «Пестити й плекати» – ось iхнiй мовчазний «девiз»… Коли мрiяв про доросле життя, де вiн – обов’язково шанована людина. Успiшна. І неодмiнно – знаменита. Яка посуне на крок уперед нацiональну науку й культуру. Адже вже в дитинствi вiдчував могутню творчу силу. Талант, що рвався на волю. До перемог i вiдкриттiв. Що змiтав на шляху всi можливi та й неможливi перешкоди… Та життя вирiшило iнакше. Змусило вбивати, часто безжально. Безпiдставно. Перетворивши на бездушний смертоносний механiзм. Ампутувало нiжну чуйну душу. Зробило професiоналом. Тренованим бойовим псом. А саме вбивство – незмiнним ремеслом. Де вiн досяг такоi досконалостi. Таких неперевершених результатiв… Невже його прекрасна й свята мати народжувала його для цього? Невже всi численнi таланти дарованi Господом для вбивства? Чи мiг вiн стати кимось iншим? Мiг вiдмахнутися вiд цього жахливого ремесла? Хтозна… Зараз про це важко судити. Минуле занiмiло. Скам’янiло. Застигло. Як досвiдчений вуличний мiм… Напевно, мiг. Напевно, повинен був пiдставити лiву щоку пiсля того, як жорстоко вдарили по правiй. Але не зробив цього. Замiсть шляху християнського прощення та смирення обрав iншу стезю. Чи, швидше, це попередне життя обрало ii для нього? По сутi, це все уже не мае жодного значення… Зате пощастило таки здiйснити давню мрiю. Вiн став професором. Нехай пiд чужим iм’ям. Нехай не надовго, а лише на кiлька днiв. Та все одно. Вiн це зробив. І отримав невимовне задоволення. Хоча мiг стати й справжнiм професором. Успiшним. Вiдомим i шанованим. Усе до цього йшло. Якби… Якби не зла воля злих людей. Яка чорним шулiкою накинулася на бiлу лебiдку його молодого життя, що так чудово починалося…

Незнайомець пiдiйшов до шафи й витяг звiдти персня з великою лiтерою «М». Пробiгся очима вервечкою вигравiруваних лiтер. «Qui seminat mala, metet mala». «Хто сiе зло, той пожинае зло». Вiн читав цю глибоку фразу, напевно, втисячне. Тому що носив подiбного персня, виготовленого власноруч, на пiдмiзинному пальцi лiвоi руки постiйно. І тодi, коли лiчив днi, що лишилися до виходу на волю. І тодi, коли одного разу, пiсля втечi з в’язницi, одна людина в ньому померла, а нова народилася. І коли доля закинула до Африки у школу для пiдготовки найманцiв. І коли вже воював. І кожного разу, знову й знову перечитуючи цей вислiв, незнайомець у бiлiй ексклавинi переконувався, що вiн генiальний за своею глибинною та невичерпною суттю. І, що теж важливо, – справедливий. Тому що в ньому заховано всесвiтнiй баланс. Колосальний уселюдський запобiжник. І якби його не було, людство давно б уже зникло. Та й землi самоi вже не iснувало б… Отакий нехитрий апокалiпсис…

Потiм дiстав iз шафи кинджал. Ще один атрибут ритуалу. Без нього той не можливий. Тому кинджали, як i перснi, – тут. Поряд. Мирно покояться в шафi, чекаючи участi в новому ритуальному дiйствi.

Незнайомець знову вiдчув знайоме тремтiння. Його вiдчував завжди, коли брав до рук зброю. Напевно, воно йшло вiд убивчоi сили, причаеноi в цих генiальних людських винаходах, що несли смерть. Інстинктивно вiдчуваючи iхне призначення, людина, беручи до рук, несвiдомо хоче запустити вбивчий механiзм. Зараз було так само. Але – для всього свiй час… Усе мусить бути за планом. За його генiальним планом. Інших у нього не бувае…

Вiн жбурнув кинджал на шахiвницю, що стояла на столi з розставленими фiгурами. Частина iх з гуркотом розлетiлася врiзнобiч. Деякi впали на пiдлогу й оскаженiлими жабами застрибали хитромудрою траекторiею. Кiлька впали прямо на дошку. Однак тура, ферзь i пiшак, гойднувшись, устояли. Гм… Молодцi…

«Ось так i в життi, – подумав незнайомець. – Потужний удар небес – i багато хто вилiтае за межi життя. Іншi ж залишаються по цей бiк. Хоч i далi живуть лежачи. І лише деяким щастить вистояти. Серед кого опин

шся ти – дiзнаешся тiльки пiсля. Але тодi вже буде пiзно. Якщо потрапиш у позицiю «лежачи» – довго й наполегливо пiднiматимешся. Упадеш на пiдлогу – усi зусилля множитимеш на вiсiмнадцять. Зi мною було саме так…»

Заховав кинджал назад до шафи, зачинивши дверi. Зiбрав фiгури i знову розставив на мiсця. Гармонiя вiдновлена. Але так бувае тiльки на шахiвницi. Ну, а в життi ж – нiколи… Тому що воно – життя. Складнiше за саму складнiсть…

Це буде вдала партiя. Вiн певен. У всякому разi, вiн на це сподiваеться. І зробить усе, щоб сталося саме так. Вiдчував у тiлi надзвичайний прилив сили, адже задумане починае здiйснятися. У цьому середньовiчному вбраннi почувався перевертнем зi стародавнiх легенд. Який одяг шкуру тварини. І пiсля цього мусив перетворитися на неi. Силу такоi магii вiдчував зараз на собi. Їi випромiнювала бiла орденська ексклавина. Почувався членом Ордену абскондитiв. Не бiльше й не менше. Готовий iти на будь-яку битву заради досягнення його священних цiлей. Навiть вiддаючи при цьому життя. Без залишку й жалю…

«Людина в бiлому» знову пiдiйшла до дзеркала й подивилася на свое вiдображення. Справдi перевертень. Монах-лицар. У бiлiй ексклавинi з нашитою яскраво-червоною лiтерою «А» спереду i колом, у якому – восьмираменний хрест, iззаду. Ще й – вiдлогою на головi… Орден повертаеться…

Глава 1

Людська мрiя мае щонайменше три властивостi: 1) бути; 2) збуватися; 3) не збуватися. Оскiльки двi останнi виключають одна одну, то одночасно мрiя може або бути i не збуватися, або ж бути i збуватися. Правда, в останньому випадку мрiею вона бути перестае.

Мрiя Богдана Лисицi побувати в Парижi спочатку була й не збувалася, а потiм перестала бути мрiею. Коли лiтак компанii Air France доставив Богдана в термiнал CDG-2 паризького аеропорту Roissy-Charles-de-Gaulle, його внутрiшнiй голос загримiв iерихонською трубою: «Є! Вiдбулося! Сталося! Я – в Парижi!!!» І хоча до самого Парижа лишалося ще добрих три десятки кiлометрiв на пiвденний-захiд, це вже не мало жодного значення. Що вони порiвняно з тими тисячами кiлометрiв i кiлькома десятками рокiв, що роздiляли Богдана й Париж. І ось тепер, коли Богдан, подiбно до героя бородатого анекдота, скаже «знову хочу до Парижа», на цьому iхня схожiсть i закiнчиться. «Герой» ось уже скiльки часу безнадiйно повторюе цi слова, анiтрохи не вiрячи, що його бажанню судилося збутися. Хоч коли-небудь. Хiба що коли рак на горi свисне. Або – на вербi грушi поростуть. У вустах же Богдана ця анекдотична фраза звучатиме абсолютно правдиво. Одного разу вiн уже там був. Ре-аль-но!!! І можна хотiти ще. На «законних пiдставах». І нове «хотiння» теж збудеться. Воно ж уже мае досвiд…

Богдан Лисиця – звичайний унiверситетський професор. Утiм, очевидно, кожен «учений муж» (чи й «жона») не бувають звичайними та однаковими. Бо сама наука й навчання цiй науцi iнших завжди програмують несхожiсть, оригiнальнiсть, неповторнiсть кожного, хто цим займаеться.

Його стихiею була, е i буде фiлологiя. У минулому недовчений юрист, який залишив служiння Фемiдi на другому курсi, вiн «дезертирував» на романо-германський. Тут вiдчув упевненiсть. Одержав справжню душевну рiвновагу й надзвичайну легкiсть вiд того, чим пощастило займатися. Опинився, одне слово, у своiх санях. На своiй планетi. Яку дбайливо пiдготувала «Знаемо-Чия-Рука». І закинула його туди.

Лисицю вабило тут усе. І знайомство iз завжди мудрим i точним у своiх характеристиках фольклором. І монументальний спокiй античних служителiв муз. І змога бачити мову зсередини. І вiртуозне вмiння користуватися нею, як користуеться глиною досвiдчений та вмiлий гончар, у руках якого вона стае лагiдною i слухняною. І проникнення через вивчення мов iнших народiв до iхньоi ментальностi…

Але, Господи, як давно це було! Ого-го, як давно! Потiм багато чого ще вiдбулося, багато чого не вiдбулося i вже не вiдбудеться нiколи. Потiм була робота на кафедрi, аспiрантура, захист кандидатськоi, те ж саме i з докторською, звання професора. Вiдпочивати нiколи! Але цьому Лисиця тiльки радiв. Бо нiхто не забороняв знаходити в роботi нескiнченнi шанси для самореалiзацii. А цього Богдановi тiльки й треба. Інакше життя – не цiкаве. А в нецiкавому життi й жити нецiкаво.

Гортаючи в дорозi свiжу пресу, у «Фокусi» натрапив на цiкавий матерiал. Всезнайки-носомрийки (вони ж – «американськi вченi»), якi знiчев’я постiйно вiдкривають усе новi гранi homo sapiens, дiйшли висновку, що знання «хоч би ще однiеi мови» позитивно впливае на сексуальнiсть такого «полiглота». Рiзко пiдвищуючи ii. А це, виявляеться, автоматично (з величезним знаком «+») впливае й на решту сфер людського життя. Кар’еру (легше здобути високооплачувану роботу). І – особисте життя (простiше знайти пару, завести бiльше дiтей). Тобто: щастя й добробут людини практично цiлком залежать вiд знання нею кiлькох мов. Богдан досконало володiв англiйською i французькою. Тому мiг бути абсолютно спокiйним. І кар’ера, й особисте життя його були «у повному порядку». За роботою, в яку вiн пiшов з головою

йому нiколи було подумати про «родинне гнiздечко». Завжди переносив «на потiм». Утiм, зараз, у своi сорок один, вiн мав абсолютну певнiсть, що ще не перетворився на «допотопного манускрипта», який годиться лише для вивчення «на його матерiалi особливостей попереднiх епох». Хоча… Родина – це обов’язки й вiдповiдальнiсть. Обов’язковим i вiдповiдальним Богдан мiг залишатися перед чужими. Опинитися ж у такiй ситуацii перед рiдними – боявся. Тому й тягнув. Тому й одинакував. Тому вiдсутнiсть родини для Богдана свiдчила про «повний порядок в особистому життi». Де його родиною стала робота. А ii завжди виникало дуже й дуже багато. Вона, нiби багатоголовий дракон, пожирала його до останнього гудзика. А завтра, голодна й незадоволена, виникала знову…

І ось тепер в його життi виник Париж. Виник несподiвано. Без натякiв i «знакiв згори». Хоча все свiдоме життя Богдан таемно i десь навiть безнадiйно плекав цю одну з найпотаемнiших i бажанiших мрiй – побачити це мiсто. Походити його казковими вулицями. Подивитися на його безтурботних насельникiв. Доторкнутися до нього i вдихнути його чарiвне повiтря. Таемно Богдан вiрив, що це коли-небудь та й станеться. І ось це нарештi таки сталося.

Париж уявлявся професоровi далекою i незвiданою планетою, на якiй пануе всього лиш один-единий закон – «закон уселюдського творення». І Лисицi хотiлося пожити за цим законом. Хай i недовго. Хай i в тимчасовiй незатишнiй келii. Незручнiй i темнiй. Хай i монахом-вiдлюдником-анахоретом. Але – пожити. Щоб стати одним з них. Одним з цих обраних. Адже ж недаремно iх оселили в Парижi. Чимось же вони особливi. Мають якiсь заслуги перед Найголовнiшим. Інакше б вони жили у Вапнярцi…

Париж вабив. Вабив легендарнiстю та казковiстю. Ах… Як же все-таки багато красивих iсторiй пов’язанi з цим мiстом. У них вiн майже завжди – синонiм до слова «рай». Ну, а в раю – i люди не простi. Це помiтив ще Анатоль Франс. І Лисиця вивчив його слова напам’ять. Завчив, як пароль. Щоб сказати, коли опиниться в омрiяному мiстi: «Менi здаеться, не можна бути зовсiм звичайною людиною, якщо ти вирiс на набережних Парижа, проти Лувра i Тюiльрi, бiля палацу Мазарiнi, на березi славноi Сени, що несе своi води мiж веж i шпилiв старого Парижа. Окрiм книг, тут е й дерева, i тут проходять жiнки – значить, це найпрекраснiше мiсце у свiтi».

Для Богдана Париж – це насамперед мiсто поетiв. Бо, як вiдомо, поети народжуються в провiнцii, а помирають тут, у Парижi (як справедливо помiчено!). Так що Париж подобався Лисицi не тому, що там живе Мiлен Фармер[4 - Мiлен Фармер – популярна французька спiвачка, актриса й поетеса. Народилася 12 вересня 1961 в Канадi. Справжне iм’я – Мiлен Готье. Прiзвище Фармер для псевдонiма взяла на честь улюбленоi актриси – Френсiс Фармер. Мiлен Фармер належить до числа найвiдомiших i найпопулярнiших европейських спiвачок у свiтi. Свiтовоi популярностi вона змогла досягти, не вдаючись до виконання своiх творiв англiйською мовою. Концерти спiвачки вважаються одними з найяскравiших i найскладнiших щодо технiки оформлення та декорацiй.]. Хоча… І тому – теж.

Але не лише це величезне бажання вiдвiдати Париж привело професора КНУ iменi Тараса Шевченка Богдана Лисицю в це казкове мiсто. Вiн банально приiхав на конференцiю «Художнiй текст: прийоми i засоби формування iндивiдуально-авторського стилю». Мiжнародну. Їi проводив давнiй приятель Лисицi, професор Новоi Сорбонни Антуан Робер. Конференцiю присвячено сiмдесятирiччю з дня народження Патрiка Беккереля – вiдомого французького лiтературознавця, фольклориста й письменника, лауреата великоi кiлькостi усiляких нагород i премiй (у тому числi – й Гонкурiвськоi[5 - Гонкурiвська премiя (фр. Prix Goncourt) – найпрестижнiша французька лiтературна премiя, що присуджуеться за кращий роман. Названа на честь французьких письменникiв-натуралiстiв Жуля де Гонкура й Едмона де Гонкура. Перша Гонкурiвська премiя вручена 21 грудня 1903 i з тих пiр вручаеться щорiчно. Присудження цiеi премii вiдбуваеться за результатами голосування членiв Академii Гонкурiв, до якоi входять десять найвiдомiших письменникiв Францii, на спецiальнiй вечерi в паризькому ресторанi «Друан». За розмiром Гонкурiвська премiя символiчна (сьогоднi – це десять евро). Водночас отримання ii, як правило, значно збiльшуе продажi роману, вiдзначеного нею, i вводить його автора в першi ешелони французькоi лiтератури. Члени Гонкурiвськоi Академii отримують також символiчну плату (60 франкiв на рiк). Кожен з них мае право тiльки одного голосу, який дозволяеться вiддати тiльки за один роман. І лише президент Академii таких голосiв мае два. Згiдно зi статутом, отримання Гонкурiвськоi премii можливе тiльки раз у життi. Але iсторii вiдомий прецедент, коли письменник Ромен Гарi зумiв зробити це двiчi. Вперше вiн удостоiвся премii 1956 року. Але через 19 рокiв, використавши лiтературну мiстифiкацiю, вiн знову став лауреатом Гонкурiвськоi премii, але вже пiд iм’ям Емiля Ажара. Обман розкрили вже пiсля присудження премii.]), автора роману «Серце пiд мантiею», що рi

ко став популярним за останнiх майже два роки. Рукопис Антуан виявив, коли вивчав особистий архiв мсье Беккереля, свого вчителя, пiсля смертi вдови метра, яка нiкого не пiдпускала до чоловiкових матерiалiв аж до своiх останнiх днiв (сама вдова «пiшла» близько чотирьох рiкiв тому). Взагалi ж, мсье Робер зробив дуже багато для популяризацii науковоi спадщини й лiтературноi творчостi Маестро. Вiн також створив фонд його iменi, на чолi якого перебувае й дотепер. Саме цей фонд i взяв на себе значну частину витрат, пов’язаних з участю Богдана в конференцii.

А познайомилися тепер уже давнi друзi близько п’ятнадцяти рокiв тому, коли Богдан, зацiкавившись проблемами роботи з особистими архiвами письменникiв, вирiшив зв’язатися з автором статтi на потрiбну тему, яку надибав у журналi «Всесвiтне лiтературознавство й фольклористика». І француз вiдповiв. Вiдповiв детально, з душею й цiкавiстю до колеги з далекоi Украiни. Вiдтодi й дружили вони (парижанин Антуан Робер i киянин Богдан Лисиця). В основному, епiстолярно, звичайно. Але бували й зустрiчi. Вiсiм рокiв тому вони вперше зустрiлися на конференцii в МДУ iменi Ломоносова. Потiм було декiлька вiзитiв Робера до Киева. А тепер – ось Францiя, Париж для Лисицi. Як усе складеться тут, на чужiй землi? Удома й стiни допомагають, а на чужому полi? А… Вiдкиньмо забобони! Двадцять перше столiття за вiкном. У сучасних богiв – сучаснi iмена: Windows, Internet. І сучасна людина повнiстю пiд iхньою могутньою владою. Амiнь. Тобто ОК (мишкою: клац!).

Антуан зустрiв Богдана, як i домовлялися, бiля виходу. Мсье Робер мав сорок три роки, був трохи вищим за середнiй зрiст, середньоi статури й ваги. Про радiсний настрiй семафорила вiдкрита усмiшка, що ховалася за чорною густою бородою та iскрилася добром i теплотою. Усмiшка людини, яка нiколи не тримала i не триматиме камiнь за пазухою. З однiеi простоi причини: вона просто не вмiе цього робити i, напевно, нiколи не замислювалася, для чого це потрiбно. Та й не могла ця усмiшка бути iншою. Адже Антуан зустрiв давнього друга. А ця дружба – iз серii «справжня» й «чоловiча».

Рушили до паркiнгу. Там iх чекав, виблискуючи на сонцi слiпучо-лакованими боками, новенький «Сiтроен-Пiкассо» кольору «срiбний металiк».

– Ого, красень, – не втримався Богдан, пускаючи слину. Перед новою цiкавою роботою, захоплюючим футбольним матчем, красивою жiнкою i новим автомобiлем Богдан завжди вiдчував сильне душевне тремтiння. Цього разу сталося так само.

– Подобаеться? – запишався задоволений Антуан. – Я сам вiд нього чуманiю. А права ти з собою, часом, не прихопив?

– Н-i-i-i, – аж присiв Богдан, – але ж ти нiчого не казав…

Лисицю наче з-пiд каналiзацiйного люка дiстали. Такий шанс «подавить на газ» прогавив.

– Хотiв зробити сюрприз, – з образою в голосi почав виправдовуватися Антуан. – Приемний. Не вийшло. Дав маху. Вибачай.

– Облиш, пусте, – звiльнився вiд ситуацii Богдан, – дрiбницi. Усе ще попереду. У сорок рокiв життя тiльки починаеться. Повiр!

– Це точно, – напустив на себе серйознiсть Антуан. – Ви, мсье професор, говорiть повiльнiше. Я записуватиму. Такими «перлинами» розкидаетесь.

– Не заморочуйтесь, юначе, – пiдiграв Богдан, – зараз готуеться до друку стотомник моiх мудрих висловiв. Мае назву «Як завжди в десятку». Обов’язково подарую декiлька томiв. На вибiр. Збагачуйтеся духовно. Пiдносьтесь морально. Ростiть iнтелектуально. Це вам пiд силу. Я безмежно вiрю у ваше велике майбутне! Працюйте!

Богдан прибрав позу античного оратора, дивлячись у вiчнiсть. Але не витримав i засмiявся. Мсье Робер пiдтримав.

– Гаразд, нам уже час – пiрнув до зручного салону Антуан. Богдан зробив те ж саме.

Уже в машинi мсье Робер додав:

– А роботи в нас i справдi багато.

– Як завжди, – закивав Богдан. – І тут уже нiчого не виправити.

Автомобiль плавно рушив i попрямував у бiк Парижа. Цю дорогу його водiй знав як своi п’ять пальцiв. І проiхати нею мiг навiть iз зав’язаними очима.

Глава 2

Дорогою Богдан крутив головою на всi боки, неначе хотiв випити ненаситними очима всю витонченiсть i неповторнiсть старовинного, та водночас i молодого мiста. Так. Йому пощастило значно бiльше, нiж його прославленiй землячцi, Аннi Ярославнi, доньцi Ярослава Мудрого, що вийшла замiж за французького короля Генрiха І й переiхала до Парижа. Той порiвняно недавно став столицею франкськоi держави й особливого блиску ще не мав[6 - 360 р. н. е. колонiя Лютецiя, заснована Юлiем Цезарем на мiсцi спаленого галлами поселення, стала називатися Париж («мiсто паризiiв»; паризii – плем’я кельтiв).]. Інша рiч сьогоднi. Куди не кинь оком – скрiзь побачиш i вiдчуеш застигле дихання величноi французькоi iсторii.

Зараз же мiсто продовжувало жити й рухатися разом зi Всесвiтом. Вечiр невiдворотно насiдав на, здавалося б, утомлений вiд чергового турботливого дня Париж. Але казкове мiсто Лисициноi мрii, вiдчуваючи силу й пiдтримку закоханих у нього людей, i не збиралося пiддаватися владi цього безцеремонного «агресора». У його зосередженому виглядi не

було й натяку на втому. Навпаки. Вiн, нiби вiдчувши появу другого дихання, зiбрався й далi не спати, але тiльки вже в iншому – нiчному – режимi. І так завжди. Вiн же мiсто!

Готель «Принц Альбер Опера», бiля якого зупинився жвавий срiблястий «мустанг», розташовувався на вулицi Прованс, 89.

– Приiхали, – сказав мсье Робер i заглушив двигун.

– Чудово, – пiдморгнув Лисиця.

Обидва вийшли. Богдан огледiвся й пiшов до багажника. Антуан, трохи розiм’явшись, став поруч. Лисиця дiстав сумку. Антуан спробував зачинити дверцята. Вийшло з другого разу.

– Добрий вечiр, мсье Робер, – несподiвано почулося вiд пiдтягнутого, ще моложавого чоловiка «пiд п’ятдесят».

Вiн якраз виходив з готелю. Це був типовий европеець. У всiх його рухах вiдчувалася левова сила, свобода i впевненiсть. Богдан подумав, що незнайомець мав здоров’я тридцятирiчного. А може – iще молодшого. Такими легкими й енергiйними були його рухи. І горам бажано не траплятися на його шляху. Та й дубам теж.

– Наш колега? – висловив здогад, головою вказавши на Лисицю.

– Угадали. – Антуан i далi перебував у доброму гуморi. – Це професор Богдан Лисиця. З Украiни. І за сумiсництвом, на пiвставки, – мiй давнiй приятель.

– Професор Мертрен, Алжирський унiверситет, – вiдрекомендувався незнайомець i пiсля усмiшки простягнув Богдановi правицю. («Лiвша», – автоматично вiдзначив про себе Лисиця, побачивши годинника на правiй руцi. Знову запрацювала одна з небагатьох поганих звичок. Їi нiяк не мiг викоренити. Як не старався. Що не робив. А вiз i нинi там. Коли бачив незвичне, свiдомiсть вiдразу ж фiксувала цей «феномен незначного маштабу»).

– А ви – на вечiрнiй променад? – поцiкавився Антуан, пильно дивлячись на Мертрена.

– Так, – вiдповiв той, вiдкривши маленьку таемницю. – Люблю повештатися нiчним мiстом. Нiч – найкраща пора для любовi й творчостi, – мрiливо резюмував алжирський професор. – А нiчне мiсто для мене – як джерело живлення. Пiсля таких прогулянок повертаюся зарядженим на творчiсть. Зараз працюю над новою монографiею[7 - Монографiя – грунтовна наукова праця, присвячена дослiдженню одного питання, однiеi теми.]. Самi розумiете – без натхнення тут нiяк. Думаю, великодушний Париж не поскупиться. Тим бiльше, у цьому його можна вважати свiтовим олiгархом. Всепланетним «хрещеним батьком».

– З вами важко не погодитися, – пiдтримав Мертрена Богдан i поправив пасок на плечi.

– Тiльки будьте обережним, – застерiг «мандрiвника» Антуан, зробивши крок у його бiк. – Нiч – це ще й найкраща пора для всякоi нечистi. І заради Бога, не йдiть на площу Пiгаль та довколишнi бульвари. Там легко можна знайти купу всiляких пригод. Причому – не дуже приемних.

– Спасибi, мсье Робер, – подякував Мертрен. – Гадаю, що я доволi дорослий дядечко, щоб потрапити в халепу. Мое шанування. Приемно познайомитись. До зустрiчi на засiданнi.

Мертрен зробив знак головою i рушив в одному з мiльйона напрямiв. Вiдомому тiльки йому.

Друзi увiйшли до «Принца Альбера» i, швидко впоравшись iз формальностями, пiднялися на третiй поверх.

Номер готелю, який Антуан забронював для Богдана, на дверях мав цифру 308. Тимчасовi апартаменти – у мiру скромнi. Але затишнi й чистi. А для Лисицi це важливо. Вiн дуже любив чистоту. Саме такою була його квартира на Борщагiвцi – чиста й затишна.

У номерi помiтив головнi зручностi: душ, телевiзор i лiжко. Бо пiддати тiло водним процедурам, вiддатися глибокому сну й насолодитися якiсним футболом – три кити Богданового свiту. Такого стилю його життя. Отже, для повноцiнного життя в Парижi Лисиця мав усе: при-тулок (готельний номер), при-в’язанiсть (улюблену роботу) i при-ятеля (мсье Робера) – найголовнiше для сучасного чоловiка. А Богдан саме такий. А щодо «справжнього чоловiка»… Лисиця любить жартувати, що у нього, цього «справжнього чоловiка», обов’язково мають бути три захоплення: автомобiлi, футбол i жiнки. Без варiантiв. Змiнюватися може тiльки послiдовнiсть. Правда, про жiнок Богдан явно перебирав. Його романи не можна назвати такими вже численними. Як i тривалими. Зате про футбол i автомобiлi вiн був щирий. Футбол поглинав у необмежених кiлькостях, але тiльки завжди високоi якостi. А без автомобiля не уявляв життя. Спочатку у нього була новенька «Ява-350». Потiм – «ЗАЗ-968М», «ВАЗ-2105», «Фольксваген-Джетта». Зараз же роль його залiзного коня виконував корейський седан «ДЭУ-Ланос». Нормальна машина. З’явився цей «красень» пiсля того, як Лисицин пiдручник з лексикологii французькоi мови отримав мiжнародну премiю Гронваля. Як же тодi Богдан стрибав вiд радостi! І пiдручник вiдзначили, i нарештi завiв собi нову, прямо з салону, машину. Нехай не престижну, не «круту тачку», але цiлком пристойну. Яка не встромить ножа у спину в найнепотрiбнiший момент, вивернувши в бока колесо або передумавши заводитись. Таке в його «автомобiльнiй» iсторii теж було.

Богдан пiдiйшов до вiкна, зашторив i, повернувшись до Антуана, артистично й натхненно почав:

Природа – це той храм, де вiд колон живих
Неяснi голоси почути часом можна.

Там гаем символiв iде людина кожна,
Їй нiкуди тепер подiтися вiд них.

Антуан пiдхопив i так само, як i Богдан, натхненно й умiло, продовжив:

Вони ж, немов гучнi й протяжливi розкати,
Утворюють один довершений рефрен,
Розлогий, нiби нiч, i свiтлий, нiби день,
Де злито кольори i звуки, й аромати[8 - Шарль Бодлер. Вiдповiдностi (з французькоi переклав Всеволод Ткаченко).].

– Подобаеться Бодлер? – запитав Антуан i енергiйно ляснув долонею об протягнуту долоню Богдана.

– Знаю, цiную, шикарний, – утомлено вiдповiв Богдан i почав розкладати речi.

– Хороми не «царскiя», явно не «Рiтц»[9 - «Рiтц» – найвiдомiший фешенебельний паризький готель.], – усмiхаючись, погладив одвiрки мсье Робер.

– Мене тут усе влаштовуе, – тоном знавця вiдповiв Богдан. – Не бачили ви ще смаленого вовка. Доводилося бувати в таких умовах… Не доведи Господи!

– А може, все-таки у мене б зупинився? – спробував повернутися до наболiлоi теми Антуан.

Напередоднi Богданового вiд’iзду вони говорили по телефону про те, де проживе цi кiлька паризьких днiв «киiвський гiсть». Антуан пропонував свою квартиру на вулицi Унiверситетськiй, недалеко вiд перетину ii з бульваром Сен-Жермен, у п’ятнадцяти хвилинах ходи вiд метро «Нацiональна Асамблея». Дуже зручно. Але Богдан вiдмовився. Вiн не хотiв бути тягарем. У кожного свiй стиль життя. І своi метелики в головi. Жити – це мистецтво. А жити з кимось – це високе мистецтво. Навiть – всього кiлька днiв. Утiм, так само робив i Антуан, приiжджаючи до Киева. Бронював номер у «Либiдi». І теж нiчого чути не хотiв.

– Нi, – мовив Богдан. – Це питання закрите. Остаточно. – Лисиця не збирався бути жорстким, але вийшло саме так. І, щоб трохи пом’якшити, доброзичливо додав: – Тут я зможу поспiлкуватися з iншими. Так цiкавiше. Коли «без краваток» – людина розслаблена. Вiдкрита. Я б сказав, творча. І краще йде на контакт. Ти ж зараз iз головою в конференцii. І не зможеш придiлити менi стiльки уваги, скiльки я хочу. Тому в тебе вдома я б опинився в добровiльному ув’язненнi. На голодному пайку, виходить. Хiба це правильно?

– Ну, як хочеш, – з нотками образи сказав Антуан, знизавши плечима. – Я думав, у мене нам буде затишнiше й веселiше. Побушували б… Скiльки тем…

– Це однозначно, – вiдразу погодився Богдан. – Але для веселощiв ми час ще знайдемо. Зараз же головне – конференцiя.

– Гаразд, – змирився Антуан, пiднявши руки. – Напевно, так краще. Так правильно. Усе у вас логiчно. І лежить на своiх поличках. Система!

– Ви пiдлабузник, добродiю. І лестощi вашi хоч i приемнi, та недоречнi, – навмисно пафосним тоном вiдреагував Богдан, а потiм додав уже без зайвоi пiднесеностi: – І не забувай: ibi semper est Victoria, ubi Concordia est[10 - Ibi semper est Victoria, ubi Concordia est (лат.) – «Де згода, там завжди й перемога».].

Антуан мовчки похитав головою, а потiм протягнув вiдкриту долоню. Богдан з розмаху, але загальмувавши перед самою долонею, хлопнув Антуана могутньою п’ятiрнею.

– Гаразд, – подивився на годинника мсье Робер. – Ти тут обживайся, а я поiду. Ще купа незробленого. А завтра в бiй. Так що вiдпочивай. Набирайся сили. Роботи буде багато. Це можу з певнiстю гарантувати.

– Нам хлiба не треба, роботу давай, – видав чуте-перечуте ще з дитинства Лисиця. – А про видовища я й мовчатиму. Не в Колiзей[11 - Колiзей – найбiльший амфiтеатр Стародавнього Риму, що символiзував iмператорську могутнiсть. Умiщував близько 50 000 глядачiв.] же приiхав.

– Домовились, – пiдморгнув паризький професор.

Антуан пiшов. Богдан провiв його до дверей i замкнувся. Залишившись на самотi. І вiдразу накотилася ностальгiя. Так у Богдана бувае, коли вiн вiдриваеться вiд домiвки. І вже не таким казковим здавався Париж. І цей номер ураз став чужим i незатишним. І вже не надто бажалося всiеi цiеi науковоi веремii. Зате дуже захотiлося додому. До Киева. На Борщагiвку. До своеi квартири. За робочий стiл, завалений книгами й рукописами статей. У творче безладдя. Дуже-дуже захотiлось. Сильно-сильно. Чужина завжди прикрашае рiдне в привабливi шати. Хоча насправдi воно таким i е.

Але «покайфувати» в ностальгii «на повну» не пощастило. У дверi постукали. Зробили це настiльки наполегливо i навiть нахабно, що першим же бажанням стало негайно вiдчинити. Без будь-яких роздумiв. Бо за них щонайменше отримаеш щигля. Про «щонайбiльше» ж думати не хотiлось.

Пiдiйшов непевно. Вiдчинив. «Наполегливим стукачем» виявився чоловiк середнього, швидше навiть трохи нижче середнього зросту, але давно вже не «середнього вiку». Непроханому гостю було точно вже за сiмдесят. У цьому Богдан анiтрохи не сумнiвався. Прожитi днi дають чудовий результат. Що зветься «великий досвiд». Ну, у Богдана хай вiн, може, й не великий (поки), але сякий-такий точно е. А це перетворювало на життевого «практичного психолога». Йому досить поглянути на людину, щоб багато що про неi зрозумiти. І Лисиця глянув. І – зрозумiв.

За спиною гiсть щось приховував. Сюрприз? Навряд чи приемний. Але й неприемний звiдки?

– Добрий вечiр,

– сказав з нiмецьким акцентом незнайомець. Богдан це визначив одразу. Тут уже запрацювала професiйнiсть.

Лисиця вiдповiв «за протоколом». Правильно, але сухо й неохоче.

– Вибачте за вторгнення, – чемно продовжив непроханий гiсть (гiрший за татарина вiн чи кращий – про це iще треба дiзнатись) i вiдрекомендувався: – Отто Келлер, професор Бременського унiверситету. Ваш сусiд. Із 309 номера. Учасник конференцii. І – завзятий шахiст. Може, «посоваемо фiгурки»? Бо щось на мене сум накинувся.

І в гера Келлера, – немовби вiн не професор, а маг-факiр-чародiй, – з’явився набiр дорожнiх шахiв, що глухо торохнули у своiй клiтчастiй в’язницi. Наче гуртом просилися на волю.

– Професор Богдан Лисиця. Киiв. Украiна, – нiби наносячи штрихи на ще незаймане полотно, вiдповiв хазяiн триста восьмого номера. У його плани нiякi вiзити не входили. Нi чиiсь до нього, нi його до когось. – Теж приiхав на конференцiю. Зараз розбираю речi. Готуюсь до завтрашньоi роботи.

Остання фраза вилетiла у напрямку Келлера несподiвано. Вийшло не дуже. Не-отесано. Не-тактовно. Не-виховано. Негарно так одразу вiдшивати. Цей нiмець точно образиться. І що вiн подумае про украiнцiв? Так i до дипскандалу недалеко!

– Е-е-е-е… тобто я тiльки почав розбирати речi, – замекав Лисиця, нiби цап, якого збираються зробити «вiдбувайлом». І, зрозумiло, без його згоди. – Якщо ви дозволите, я спробую швиденько впоратися, навести на собi лад. І тодi ми зможемо схрестити нашi шпаги в рiвнiй i чеснiй боротьбi.

– Звичайно, звичайно, – зачастив гер Келлер. Пропозицiя його явно влаштовувала. Це читалось на зморшкуватому, але ще енергiйному обличчi.

– Ну, i добре, – загорiвся трохи штучною радiстю Лисиця. – Я постукаю. Обiцяю. Гадаю, ще не втигнете заснути.

Зачинив дверi. Пiднiс кулака, аби щосили вгатити по ним. Навiть напружився. Але… Розслабився й пiшов до кiмнати, крутячи з досади головою. Там упав на лiжко. І на розкладене «шмаття». Не страшно. Вiдпрасуе. Все одно в сумцi пом’ялося. Але це не найбiльша бiда. Заплющив очi.

Привабливого перспективка мала небагато. По-перше, Богдан i не пам’ятав, коли «совав фiгурки» востанне. По-друге, хотiлося вiдпочити. Намучився в дорозi добряче. Тiло про релакс благало. А по-трете, – ще жеврiла надiя шлiфонути доповiдь. Їi пiдготував на матерiалi роману «Французька сюiта» про життя в окупованiй нацистами Францii. Твiр належав перу Ірен Немировськи – вiдомоi наприкiнцi двадцятих рокiв минулого столiття письменницi – еврейки украiнського походження, киянки з вулицi Пушкiнськоi, що емiгрувала пiсля революцii. Загинула мадам Немировськи 1942-го в концтаборi Аушвiц. Кiлька рокiв тому роман отримав одну з двох головних лiтературних премiй Францii – премiю Ренодо, задуману ще 1925 року як альтернативу Гонкурiвськiй. Та, судячи з усього, цi плани слiд серйозно пiдправляти. Бо… «Змiцнення мiжнародних контактiв» – рiч потрiбна. І навiть – сакральна. Й обирати тут не доводиться. А просто братися за гуж…

Глава 3

Коли Богдан переступив порiг у номер Келлера, побачив абсолютну бойову готовнiсть дорожнiх шахiв до майбутньоi баталii. На журнальному столику вишикувались одна навпроти одноi чорна й бiла армii, повнi рiшучостi почати боротьбу за беззастережну «вiкторiю». Богдан, звичайно, тверезо оцiнював своi сили. Розумiв, що явно не Руслан Пономарьов[12 - Пономарьов Руслан – украiнський шахiст, гросмейстер, чемпiон свiту з шахiв 2002 р. (версiя ФІДЕ). У фiнальному поединку вiн перемiг теж украiнця Василя Іванчука. Заслужений майстер спорту Украiни (2001).]. Маленькою втiхою стали спогади з далекого дитинства. Там вiн, член шахового гуртка, у складi команди своеi школи на районних змаганнях отримуе третiй юнацький розряд. Вiдтодi, на жаль, мiсця для шахiв у щоденних турботах ставало все менше. Тому життя, мабуть, i вирiшило навести тут лад. Потрусити сажу. Протерти пил.

– Добре, що ви мене не обдурили, – щиро зрадiв господар i першим сiв до шахiвницi. У його рухах вiдчувалася прихована сила, будити яку не рекомендувалося. Якщо, звичайно, не хочете проблем. «Напевно, не лише шахами захоплюеться, – оцiнив побачене Богдан. – Тягав щось i значно важче за шахiвницю. Бiцепси он якi круглi».

Лисиця радiсть колеги не подiляв, але намагався тримати це глибоко в собi. Зовнi ж вiн був сама чемнiсть. Але чоловiчого роду.

– Про що мова, друже? – реалiстично зiграв коротку сценку Богдан, старанно вимовляючи кожне слово. Пiд нею мусив стояти пiдпис – «Щирiсть». – Слово тримати треба. Інакше навiщо ж давати?

– Знаете, юначе, – дещо розчаровано повiв професор Келлер, – зi старими нiхто не хоче клопотатися. Вiдмахуються, як вiд мух. Ну, фiгурально… Штовхають у самоту. А в чому наша провина? – раптом пожвiшав вiн.

«А й справдi, – упiймав себе на думцi Богдан. – Правду ж говорить».

– У тому, що ми безсилi перед законами всесвiту? – усмiхнувся добродушно Келлер. – Але перед ними так само безсилi i ви, молодi. Ми ж лише люди, а не боги. І вiд вiку це не залежить… Та ви проходьте, сiдайте, – запросив Лисицю ста

и шаховим вiзавi нiмець.

Богдановi затiя з цими шахами страшенно не подобалась. Мало того, що втомлений, так ще й звiдусiль тут дихав холод, вiяло незатишнiстю. Усе здавалося страшенно чужим i далеким: i цей нiмецький професор iз сильними руками, i нi в чому не виннi дорожнi шахи, й необов’язковi фiлософствування староi людини. Саме така «вiдчуженiсть» часто (а практично – завжди) вiдраховувала час Богданового гостювання де-небудь. Та зараз усе iнакше. Бо дiе не правило, а виняток. І «живить» його тоненьке, як батарея ААА, але потужне, як акумулятор до КАМАЗа, слово «треба». Тому… Терпiти!

Професор Келлер сiв за чорнi. Починати, отже, Богдановi.

Лисиця провiв рукою по своiй «бiлiй гвардii». З виглядом профi оглянув «бойовi порядки». Бiйтеся! Тут перед вами – не «клiенти» ясельноi групи. Усе по-дорослому. І бiй буде гарячий!

Та бременському професоровi байдуже. Вiн реального нiчого не помiчав. Клопотався вибором дебюту. І мiркував, як найпростiше досягти «вiкторii» на цих шiстдесяти чотирьох чорно-бiлих квадратах.

– Знаете, я дуже люблю цю давню гру, – почав задумливо нiмець. – Недаремно ж ii називають «королiвською». «Шахи, – як говорив Гете, – це пробний камiнь розуму». А тим часом, цiй дивовижнiй грi, юначе, – за рiзними даними, вiд двох до п’яти тисяч рокiв, – повчально повiв далi гер Келлер, i цей тон Богдановi однозначно не сподобався. Професор бачив у Лисицi свого чергового студента.

– Так, – погодився Богдан. – І як мовиться в iндiйському прислiв’i, шахи – це гра тисячi радощiв. – Вiн теж вирiшив сяйнути ерудицiею. Хай цей «учений старець» не надто багато про себе думае. – А деякi вченi припускають, що «матiр’ю» шахiв е староiндiйська гра «чатуранга». Ця санскритська назва означае «чотири пiдроздiли вiйська»: пiхота, кiннота, слони й колiсницi. У шахах iм вiдповiдають пiшак, кiнь, слон i тура. Потрапивши до Персii, чатуранга стала називатися «шатрандж». Сучасна назва цiеi гри – «шахи» – й походить з перськоi мови. Пiд час атаки короля суперника гравець говорить «шах» (перською це слово означае «король»). Коли ж переможець промовляе «мат» (з перськоi це – «помер»), партiя виграна.

Але цей «тактичний випад» не принiс бажаного. Склалося враження, що гер Келлер почув лише краем вуха. І вiн з iще бiльшим завзяттям i натхненням продовжив:

– Абсолютно правильно, мiй юний друже, – зрадiв бременець, навiть i не задумуючись, що це звертання нiби Богдановi й не личить. – Усе саме так. З шахами ти включаешся у творче змагання. Вони багатограннi. Це й мистецтво, i спорт, i, що не кажiть, цiла наука. Я вже не кажу про те, що шахи «накачують» пам’ять i фантазiю. Займаючись ними, людина вiдточуе й удосконалюе багато рис своеi вдачi. Воля до перемоги, витримка, рiшучiсть, терпiння, холоднокровнiсть, винахiдливiсть, упевненiсть, зосередженiсть, витривалiсть. Для мене ж це, насамперед, – шанс помiрятися силами, можливiсть розпочати розумовий поединок. Знаете, мисливець, виходячи проти лева, опиняеться перед дилемою: хто – кого? Щоб отримати свою порцiю адреналiну. Вiн насолоджуеться перемогою (якщо переможе, звiсно). Але такий поединок – не чесний. Бо в мисливця в руках рушниця – пекельний убивчий механiзм. І перемога така не справедлива. Їi здобувае не розум чи фiзична сила – тобто те, що треба розвивати. Те, над чим слiд працювати. І перемагае не сильна особистiсть, а жалюгiдний боягуз, що скористався чужим (звернiть увагу – чужим!) винаходом. Та ще й iз засiдки. Йому не потрiбно годинами працювати над собою. Досить всього лиш купити рушницю. Виходить, що ти купуеш силу. Не розвиваеш себе. Не вдосконалюеш. А просто береш i купуеш. І розвиток, i досконалiсть. Знаете, менi здаеться, що це те ж саме, що й купувати кохання. Утiм, тут уже гра слiв. Пiдмiна понять, цими словами позначених. Якщо кохання куплене, тодi воно – уже й не кохання, а всього лиш його жалюгiдна iлюзiя. Лукавство. Удаванiсть, обмежена оплаченим часом. Усе треба називати своiми iменами. Тому мисливець, що виходить на поединок iз левом, – жалюгiдний i нiкчемний боягуз. Я ж, сiдаючи за шахiвницю, можу розраховувати тiльки на себе. На своi сили. На свiй розум. А це в магазинi не продаеться. І тому його, природно, не можна купити. Воно або е, або його немае. Тут – як на коридi: або ти бика, або бик тебе. Нiчиi я в розрахунок не беру. Нiчиi не говорять про те, що обидва суперники однаково сильнi або просто однаковi за силою. Я вважаю, що вони однаково слабкi, тому що якби хто-небудь з них був би сильним, вiн обов’язково б перемiг. А людей з однаковою силою не бувае. Як ви вважаете?

Богдан на мить забарився з вiдповiддю. Бо не знав ii. Тому вiн просто погодився. Бо якщо не погодишся, муситимеш дискутувати. А цього хотiлося найменше.

Почали.

Розiгрували «англiйський початок». Лисиця одразу ж зрозумiв, що перед ним сильний, досвiдчений i небезпечний супротивник. Стратег. Що одразу ж прагне взяти все до своiх рук. І не мае жодних сумнiвiв, хто отримае перемогу.

Богдан спочатку злякався. Але за хвилину опанував себе. І з кожн

го ходу вже намагався витягати максимум. Про щось сприятливеньке, звичайно ж, не йшлося. Ситуацiя змушувала хаотично згадувати призабутi вмiння. Вiн зiграв с4 й почав боротьбу за центр, бо його пiшак с4 узяв контроль над стратегiчно важливим полем d5. Далi кiнь ферзевого флангу пiшов b2 – c3. Кiнь королiвського флангу зiграв d4 – b5. Богдан продовжував боротьбу за центр. Хотiв поширити контроль i над полями с7 i d6 – найслабкiшими мiсцями у позицiях супротивника, – бо вони не захищенi пiшаками.

Тут Лисиця непогано показав зуби. «Чорнi» латають цю «чорну дiру», граючи Сс8 – b7. Богдан не бариться: Кd6+, на що гер Келлер вiдповiдае С:d6. Але Богданiв ферзь – не полохливого десятка. І на дошцi вже Ф:d6.

Незабаром на полi битви – уже «захист Фiлiдора».

– А знаете, мiй любий друже, – уважно стежачи за поединком, неквапом повiв гер Келлер, – я маю деякi надприроднi можливостi.

– Якщо у шахах, – почав закручувати дотеп Богдан, i вiн йому вдався, – то це я вже вiдчув.

– Спасибi, звичайно, але я про iнше.

Гер Келлер зробив таемниче обличчя. Це ставало цiкавим. Та Лисиця залишився незворушним:

– Ви ще в щось так само сильно граете?

– Зовсiм нi, – навiть дещо образився нiмець. – Я часто передчуваю небезпеку, катастрофу, нещастя, чиюсь смерть. Знаете, як тварини. Як щури, що першими втiкають з корабля. Пам’ятаю, одного разу, ще будучи маленьким хлопчиком, я вiдмовився кататися разом з усiма на величезнiй крижинi пiд час льодоходу. Невiдома сила зупинила мене, вiдштовхнувши до берега. Моi ж друзi-шибеники, шибайголови й бешкетники-початкiвцi видерлися на «мiнi-айсберг» i «пiшли фарватером». Спочатку все йшло добре, й весела прогулянка, крiм задоволення, нiчого не приносила. Але радiсть «капiтанiв-першопроходцiв» тривала недовго. На крутому вiражi крижина перекинулася, навiки поховавши в бурхливiй веснянiй водi три юних життя. Ось так…

Потiм було ще багато рiзних випадкiв, коли практично в останню хвилину (iнодi – трохи або значно ранiше) я вiдчував наближення небезпеки. Траплялося це в школi, унiверситетi, а потiм i в дорослому життi. Ви, звiсно, не повiрите, але 11 вересня 2001 року я гостював у Нью-Йорку. Офiс мого унiверситетського товариша розташовувався в одному з хмарочосiв-близнюкiв ВТЦ[13 - ВТЦ – Всесвiтнiй торгiвельний центр.]. Там i домовились зустрiтися. За кiлька годин до визначеного часу я вiдчув уже знайомi сигнали. Тому подiлився по телефону з товаришем. І попросив перенести все на пiзнiшу годину. Бажано – на вечiр i до якогось ресторану. Той спочатку посмiявся над моiми забобонами, а потiм образився. Вiн, знаете, образливим був…

– Життя-я-я… – покивав Богдан. Для бiльшого у нього слiв не знайшлося.

Бачачи, що його слухають, гер Келлер повiв далi. Не забуваючи грамотно керувати «вiйськом» i тримати нитки партii в надiйних руках. І – сильних.

– А в сiчнi 2005, – знову закрутився патефон спогадiв, – я вiдпочивав на Суматрi. І знов передчуття не обдурило. Острiв я залишив за годину до того всесвiтнього мiнi-потопу.

Богдан тiльки мовчки слухав. «Перехресний вогонь» iнформацii (цiкавоi – вiд спiврозмовника – i загрозливоi – вiд очей, що стежили за шахiвницею) тримав його в напрузi. Хоч з другого погляду «побрехеньки» Келлера змахували на «казки». А от загроза в «битвi» нависла реальна. І «бiлiй гвардii» вже непереливки.

– Я, звичайно, не хочу бути злим генiем i пророкувати бiду, – упевнено вiв далi на куражi професор Келлер, – але в мене знов передчуття. Щось тут, на конференцii, мае статися. Не дуже приемне. Навiть погане. Швидше страшне. Не глобальне, як американськi хмарочоси чи цунамi в Індiйському океанi. Але щось лихе станеться обов’язково.

Богдан i далi сканував «поле шаховоi битви». Не вiдриваючись. І гвалтуючи кожен грам мiзкiв. Збоку могло здатися, що вiн не слухае i що подумки зараз в абсолютно iншому мiсцi. Насправдi ж вiн устигав скрiзь. Майже скрiзь. І Келлеровi слова «фiксував», i пiдшукував сяку-таку можливiсть зачепитися за порятунок. Бо на «полi бою» вже ого-го як спекотно. Африка! І навiть за соломину зачепитись не вдавалося. Отож! У шахах значно важче, нiж у життi. Там хоч до друзiв можна порюмсати в жилетку. Чи в ii рукави. Та й до Найголовнiшого з них помолитися. І не залишать. Допоможуть. Тут же… Нiкого. І ти «сам собi друг». І головнокомандувач, i начштабу, i розвiдкою керуеш. А шаховий бог – завжди об’ективний. Завжди непохитний у симпатiях до iстини. І зветься вiн просто – ЛОГІКА.

Поганi ж передчуття цього нiмецького майже нострадамуса Богдан серйозно не сприймав. Усе це зараз здавалося далеким i вигаданим. Тому «пророчi просторiкування» гера Отто, зробленi з серйозним обличчям, здавалися порожнiм базiканням. Яке не мае нiчого спiльного зi здоровим глуздом i реальнiстю. Ну, що може статися? Адже тут зiбралися вiдомi науковцi, що активно рухають науку нового тисячолiття. Усi – iнтелiгентнi, вихованi й культурнi. Представляють свiтову унiверситетську елiту. Пройшли значне життеве загартування. Мають сталi погляди. Умiють органiзувати свое

иття так, щоб багато встигнути. Нi, в такiй «компанii» нiчого страшного статися не може. Ця вчена публiка – такi собi запрограмованi на результативну працю механiзми, збоi в яких трапляються вкрай рiдко. Тобто – практично нiколи. Найстрашнiше, що може статися, так це те, що якийсь майже генiй забуде в готелi окуляри. І пiдглядатиме у доповiдь мружачись. Десь так… Не бiльше…

Нi, все-таки, слава Богу, що в життi – усе не так, як у шахах. У життi Богдан завжди боротиметься до останнього. Навiть не бачачи виходу. А тут…

А тут варiантiв уже не було. І Лисиця зробив останнiй хiд. Вiн це прекрасно розумiв. Цугцванг[14 - Цугцванг – становище в шаховiй партii, що характеризуеться вiдсутнiстю в однiеi зi сторiн корисних ходiв, i вона змушена зробити поганий хiд, що веде або до негайноi поразки, або до iстотного погiршення позицii.]. Приречений крок до вмiло пiдготовленоi пастки. І зараз вона закриеться. І Келлер теж зробить останнiй хiд, одночасно видавши звучне, як смертний вирок для кожного шахiста, безжальне слово «мат».

Про диво думати – безглуздо. І його не сталося.

– Гадаю, – сказав полегшено Богдан, нiби скинувши важенний тягар, хоча, як i кожна честолюбна людина, вiн ну дуже не любив програвати, – що вашi лихi передчуття стосувалися лише моеi поразки. Не скажу, що це менi байдуже, але й трагедii в цьому не бачу. Зате корисне й приемне спiлкування з вами, шановний гер Келлер, з лишком компенсувало мое фiаско.

Лисиця пильно подивився на супротивника.

– Я теж отримав масу задоволення, – пiдкинув люб’язнiсть бременський професор. – Сподiваюся, наступного разу ви реваншуетесь.

«Наступного разу не буде», – злостиво подумав Богдан, але зовнi привiтно усмiхнувся i сказав:

– Я теж на це сподiваюся. Хоча не потрiбно забувати закономiрнiсть, так точно помiчену Капабланкою[15 - Капабланка Хосе-Рауль – третiй чемпiон свiту з шахiв.]: «Навчитися грати в шахи легко, але важко навчитися грати добре». Повнiстю згоден. Ну, а тепер – до побачення.

– Але той же Капабланка, – вiдразу парирував гер Келлер, – у разi невдачi рекомендував не соромитися поразок, а перетворювати iх на повчальнi уроки. Всього найкращого.

– Саме це я й зроблю. У майбутньому. Добранiч.

Лисиця опинився в коридорi. З радiстю! Невимовною! Нарештi! Уся ця вистава «погорiлого театру» вже позаду. Можна знiмати маску. Й забувати, що ти зараз – iнший. Несправжнiй. І нещирий. Пiдроблений. В Одесi. На Малiй Арнаутськiй. Намащений брехливим кремом. Що приховуе справжнi тони…

І – вiдпустити вiжки. Зняти вуздечку. Й перестати робити неприемне. Припинити ламати себе. Жорстоко. Через колiно. Не слухаючи жодних адвокатiв, що захищають бога «Треба».

Дверi з номером 308. Вiдiмкнув. Опинився на «приемнiй» територii. Чужiй, але своiй. Де немае холоду незнайомцiв. Де можна залишатися собою. І ходити в будь-якiй одежi. Ще один спалах радостi. По-перше, нарештi зможе вiдпочити. А по-друге – треба ж усе-таки розiбрати речi. Та й напроти пункту «доповiдь» галочку ще не поставлено. Водночас щось не давало повнiстю розслабитися. Щось не вiдпускало у вiльне плавання новими клопотами. Це «щось» тривожною невiдомiстю, випiрнувши з оповiдань «бременського вiщуна», все наполегливiше й наполегливiше починало подавати в глибинах свiдомостi ледве чутний хрипкий голос.

Глава 4

Проте своею власнiстю знову стати не вдалося. Хоч як про це сильно мрiяв. Дверi вiдчули настирливi руки чергового невiдомого «стукача». Невже знову цей шахiст-нострадамус?! Невгамовний. Хоче до печiнок дiстатися?

Богдан роздратовано вiдчинив. І… здивувався. На порозi стояв доволi молодий (десь зовсiм небагато за тридцять) i фiзично розвинений (у кремезнiй фiгурi читалися довгi години, проведенi iз залiзяччям у руках) молодик «приемноi зовнiшностi». Успiшний i незалежний. У якого життя на побiгеньках. А слово «комплекс» асоцiюеться лише зi словом «спортивний».

– Привiт, – звернувся вiн англiйською. – Джек Одрi. Австралiя. Професор Сiднейського унiверситету, – по-вiйськовому вiдтарабанив вiн i протягнув сильну правицю, на якiй теж, як i в Мертрена, причеплено масивного годинника. Годинник здригнувся пiсля руху.

«Цей теж лiвша, – подумав, згадуючи недавне знайомство з Мертреном, Богдан. – Напевно, багато талановитих людей – шульги. А як же бути зi мною? Я ж правша? Ага. Смiшно».

Богдан вiдповiв на потиск i теж представився, заговоривши англiйською, в якiй, як i в французькiй, почувався як риба у водi. Щось схоже на бiлу акулу.

– Як ви кажете? – напружився Одрi. – Мiстер Льи-сьи-цья?

Ясно. Тест не пройшов. Тодi украiнець, швидко зметикувавши, «гайнув на компромiс».

– Можете називати мене «мiстер Фокс», – усмiхнувся своiй новiй i незвичнiй «назвi» Богдан. – Так вам буде простiше. Та, мабуть, i менi.

– О’кей, мiстере Фокс, – вiдразу вхопився за привабливий варiант австралiйський професор. – Я тут зупинився поруч, у триста четвертому. Так що сусiд… Я ось що хотiв запитати, – трохи зам’явся Одрi. – Тут проблемка виникла невеличка. Менi зовсiм нещодав

о подарували ноутбук, а я не встиг його ще, як слiд, освоiти. І принтер роздобув тут у портье. Пiдключити сяк-так ще примудрився, а ось завантажити програму нiяк не виходить. Ви як на цю тему? В курсах?

Одрi дивився на Лисицю повними благання очима, наче той був чарiвником краiни Оз[16 - «Дивовижний Чарiвник з Краiни Оз» (1900) – назва дитячоi книги американського письменника Лаймена Френка Баума. Цю книгу вважають зразком полiтичноi сатири. Багато iсторикiв та економiстiв розглядають твiр як художню алегорiю i метафору на полiтичнi, економiчнi та соцiальнi подii в Америцi 1890-х рр. У СРСР широку популярнiсть здобув «Чарiвник Смарагдового мiста» – переказ «Дивовижного Чарiвника з Краiни Оз», зроблений Олександром Волковим i виданий ним пiд своiм iм’ям. Сирота Доротi, вiднесена ураганом з Канзасу зi своiм песиком Тото в Краiну Жевунiв, прямуе разом зi Страшилом, Залiзним Лiсорубом i Лякливим Левом до великого чарiвника Оз, щоб той допомiг iм. Кожен iде зi своiм проханням: Доротi хоче повернутися додому, Страшило – отримати мiзки, Залiзний Лiсоруб – серце, Лякливий Лев – хоробрiсть.] i мiг вiльно подарувати хоч мiзки, хоч серце, а хоч i смiливiсть. – Не бажаете «зiйтися» з комп’ютером? Треба довести цiй надто розумнiй залiзяцi, що вона, усупереч всьому, все одно – лиш залiзяка, створена людським генiем. І що «наше завжди буде зверху»?

Скiльки Богдан себе пам’ятав, завжди намагався знайти вихiд iз будь-якоi ситуацii, вiрячи, що вiн неодмiнно iснуе. Навiть тодi, коли здаеться, що ситуацiя абсолютно безварiантна. Тому й брався безвiдмовно майже за будь-яку роботу, стаючи для когось помiчником або рятiвником. Бо не любив програвати. Це було не в його правилах. А iх вiн майже нiколи не порушував. Не вiдступив i цього разу.

– Можна, – придавив нещодавнiй гнiв Лисиця.

Обставини змiнити вiн не мiг. Тому лишалося мiняти ставлення до них. Усе, як книжка пише. І хоч Келлер з Одрi навiть не могли подумати, що мiж ними вже давно таемна змова (вони явно «найнялися» зiпсувати Богдановi вечiр), у них все вийшло. Але – може, саме так i треба? І Лисиця справдi «добрий янгол щастя»? Принаймнi – для них… Принаймнi сьогоднi…

– Супер! – видихнув радiсно Одрi, – ви мене дуже виручите. Я знав, що не залишусь сам на сам з цiею клятою машинерiею. Я вже й так, i сяк до неi, а вона…

Натхненний вiдповiддю, австралiець збадьорився. І це вiдразу ж просяяло в його виглядi й настроi.

– Ходiмо, – кивнув Богдан. – Бо в мене ще багато роботи. Обживатися треба. Та й до завтра готуватися. Дещо треба шлiфонути.

Говорив вiн упевнено. Його голос належав людинi, звиклiй робити все зважено, передбачливо й грунтовно.

Одрi рушив першим. Богдан – за «поводирем». Сподiвався, iз Сусанiним у нього спiльного мало. Та й iти недалеко. Не встигне…

У номерi Богдан вiдразу ж пiдiйшов до столу. Побачив там ноутбук IBM T42p, принтер Canon I-80, купу дротiв i книжку. Зробивши ще крок, змiг розгледiти ii. Роман Патрiка Беккереля «Серце пiд мантiею»…

– Мое не завжди слухняне господарство, – прокоментував мiстер Джек побачене Богданом i, вказавши на книжку, додав: – Крiм ось цього. Тут у мене завжди все гаразд. Читати шалено люблю. І сам пописую. Правда, похвалитися поки нiчим. Та все, гадаю, попереду. Особливо ваблять iсторичнi таемницi, нерозгаданi чи недостатньо вiдкритi й поясненi. Вони для мене – як наркотик. Варто захопитися якоюсь, як iду в неi з головою. Стаю рабом. А з цим романом працюю – як з пiдручником. Тут автор показав умiння одягнути у форму художнього твору одну з таких незвiданих до кiнця таемниць, якою е iсторiя Ордену абскондитiв. Твору багатопланового, багаторiвневого, твору зi складною архiтектонiкою, мережею вмiло переплетених сюжетних лiнiй i системою образiв. Загорнув вiдому таемницю в тогу авторського бачення, показуючи читачевi новi, невидимi до того гранi, оголяючи прихованi зв’язки, небезпiдставно народжуючи неймовiрнi гiпотези, що йдуть через сучаснiсть у майбутне. Схиляюся перед майстернiстю мсье Беккереля i вважаю його своiм учителем.

Одрi замовк. Мовчав i Богдан, не наважуючись наполохати його мрiйливiсть, занурену у внутрiшнiй свiт.

– А який час вiн описуе! – продовжив «лiтературознавство» сiднейський професор. – Цi постiйнi таемницi, iнтриги. Ця постiйна боротьба. Боротьба хитростi з хитрiстю, пiдступностi з пiдступнiстю, сили з силою. Шкода, що не можна опинитися в тому часi й одягнутися в лицарськi обладунки, а поверх накинути чернече одiяння. Ось де iстинна сила. Ось де iстинне життя i… справжня смерть. Ой… Вибачте за це ненавмисне ораторство. Захопився. Наплiв тут… сiм мiшкiв вовни… Але це все в менi живе. Постiйно. Може, я здаюся наiвним хлопченям, невиправним романтиком, але, гадаю, вам легше, нiж комусь, мене зрозумiти. Менi здаеться, що вам це теж близьке. Ви ж теж закоханий у лiтературу, в мову. А це не кожному дано – побачити не побачене оком звичайного читача. Гаразд, заморочив вас. Думаю, у нас ще буде час для розмов.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Приме

ания

1

Ексклавина – бiлий лляний або полотняний лицарський плащ iз символами ордену на грудях i спинi.

2

Вiдлога – частина верхнього одягу для захисту голови в негоду; коли немае потреби, ii вiдкидають за спину; каптур.

3

Сорбонна – найстарiший европейський виш. Виступае символом класичноi европейськоi освiти. Початок йому було покладено заснуванням у Парижi 1273 р. колежу для пiдготовки вищого духовенства монахом-домiнiканцем Робером де Сорбоном (1201–1274 рр.), духiвником короля Людовика IX. З середини ХVII ст. пiсля об’еднання колежу з Паризьким унiверситетом iх назви стали ототожнюватися. Сьогоднiшню Сорбонну складають чотири унiверситети: Париж I – Пантеон-Сорбонна, Париж III – Нова Сорбонна, Париж IV – Париж-Сорбонна i Париж V – Унiверситет iм. Рене Декарта. Видiлення в окремi унiверситети старовинних факультетiв вiдбулося в 1970-71 роках. Кожен унiверситет мае юридичну автономiю. В iсторичнiй будiвлi Сорбонни цi унiверситети розташовуються лише частково. Так, Нова Сорбонна мае там всього кiлька офiсiв, а ii навчальнi корпуси розташованi по всьому Латинському кварталу. Нова Сорбонна (Унiверситет Paris III) характеризуеться яскраво вираженою гуманiтарною спрямованiстю. 20 тис. студентiв гризуть тут гранiт науки на таких факультетах: а) французькоi та латинськоi мов i лiтератури; б) загального та прикладного мовознавства i фонетики; в) загального та порiвняльного лiтературознавства; г) викладання французькоi мови як iноземноi, нiмецькоi мови, англомовного свiту, iспанiстики i краiн Латинськоi Америки; г) краiнознавства Італii й Румунii, сходознавства та арабiстики; д) театрознавства, кiнознавства i засобiв масовоi комунiкацii. При унiверситетi дiють два спецiалiзованих навчальних заклади: Інститут краiн Латинськоi Америки i Вища школа перекладачiв.

4

Мiлен Фармер – популярна французька спiвачка, актриса й поетеса. Народилася 12 вересня 1961 в Канадi. Справжне iм’я – Мiлен Готье. Прiзвище Фармер для псевдонiма взяла на честь улюбленоi актриси – Френсiс Фармер. Мiлен Фармер належить до числа найвiдомiших i найпопулярнiших европейських спiвачок у свiтi. Свiтовоi популярностi вона змогла досягти, не вдаючись до виконання своiх творiв англiйською мовою. Концерти спiвачки вважаються одними з найяскравiших i найскладнiших щодо технiки оформлення та декорацiй.

5

Гонкурiвська премiя (фр. Prix Goncourt) – найпрестижнiша французька лiтературна премiя, що присуджуеться за кращий роман. Названа на честь французьких письменникiв-натуралiстiв Жуля де Гонкура й Едмона де Гонкура. Перша Гонкурiвська премiя вручена 21 грудня 1903 i з тих пiр вручаеться щорiчно. Присудження цiеi премii вiдбуваеться за результатами голосування членiв Академii Гонкурiв, до якоi входять десять найвiдомiших письменникiв Францii, на спецiальнiй вечерi в паризькому ресторанi «Друан». За розмiром Гонкурiвська премiя символiчна (сьогоднi – це десять евро). Водночас отримання ii, як правило, значно збiльшуе продажi роману, вiдзначеного нею, i вводить його автора в першi ешелони французькоi лiтератури. Члени Гонкурiвськоi Академii отримують також символiчну плату (60 франкiв на рiк). Кожен з них мае право тiльки одного голосу, який дозволяеться вiддати тiльки за один роман. І лише президент Академii таких голосiв мае два. Згiдно зi статутом, отримання Гонкурiвськоi премii можливе тiльки раз у життi. Але iсторii вiдомий прецедент, коли письменник Ромен Гарi зумiв зробити це двiчi. Вперше вiн удостоiвся премii 1956 року. Але через 19 рокiв, використавши лiтературну мiстифiкацiю, вiн знову став лауреатом Гонкурiвськоi премii, але вже пiд iм’ям Емiля Ажара. Обман розкрили вже пiсля присудження премii.

6

360 р. н. е. колонiя Лютецiя, заснована Юлiем Цезарем на мiсцi спаленого галлами поселення, стала називатися Париж («мiсто паризiiв»; паризii – плем’я кельтiв).

7

Монографiя – грунтовна наукова праця, присвячена дослiдженню одного питання, однiеi теми.

8

Шарль Бодлер. Вiдповiдностi (з французькоi переклав Всеволод Ткаченко).

9

«Рiтц» – найвiдомiший фешенебельний паризький готель.

10

Ibi semper est Victoria, ubi Concordia est (лат.) – «Де згода, там завжди й перемога».

11

Колiзей – найбiльший амфiтеатр Стародавнього Риму, що символiзував iмператорську могутнiсть. Умiщував близько 50 000 глядачiв.

12

Пономарьов Руслан – украiнський шахiст, гросмейстер, чемпiон свiту з шахiв 2002 р. (версiя ФІДЕ). У фiнальному поединку вiн перемiг теж украiнця Василя Іванчука. Заслужений майстер спорту Украiни (2001).

13

ВТЦ – Всесвiтнiй торгiвельний центр.

14

Цугцванг – становище в шаховiй партii, що характеризуеться вiдсутнiстю в однiеi зi сторiн корисних ходiв, i вона змушена зробити поганий хiд, що веде або до негайноi поразки, або до iстотного погiршення позицii.

15

Капабланка Хосе-Рауль – третiй чемпiон свiту з шахiв.

16

«Дивовижний Чарiвник з К

аiни Оз» (1900) – назва дитячоi книги американського письменника Лаймена Френка Баума. Цю книгу вважають зразком полiтичноi сатири. Багато iсторикiв та економiстiв розглядають твiр як художню алегорiю i метафору на полiтичнi, економiчнi та соцiальнi подii в Америцi 1890-х рр. У СРСР широку популярнiсть здобув «Чарiвник Смарагдового мiста» – переказ «Дивовижного Чарiвника з Краiни Оз», зроблений Олександром Волковим i виданий ним пiд своiм iм’ям. Сирота Доротi, вiднесена ураганом з Канзасу зi своiм песиком Тото в Краiну Жевунiв, прямуе разом зi Страшилом, Залiзним Лiсорубом i Лякливим Левом до великого чарiвника Оз, щоб той допомiг iм. Кожен iде зi своiм проханням: Доротi хоче повернутися додому, Страшило – отримати мiзки, Залiзний Лiсоруб – серце, Лякливий Лев – хоробрiсть.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить