Грушi в тiстi
Юрiй Павлович Винничук

Автобiографiчний роман Юрiя Винничука «Грушi в тiстi» видавався неодноразово i завжди мав великий успiх. У ньому автор розповiдае про Львiв кiнця 1970-х – початку 1980-х рокiв, тобто про свою молодiсть: коли вiн фарцував (цiкаво, чи всi молодi зараз знають, що це), вчився в iнститутi, служив у лавах армii i… любив. Любив усе – дiвчат, друзiв, поезiю, пригоди… тобто саме життя. Тому у «Грушах…» – безлiч iсторiй, наповнених шаленим гумором (не завжди цнотливим), деколи майже вар’ятством, львiвським колоритом i навiть пiкантними подробицями життя львiвськоi богеми 70-80-х рокiв минулого столiття.

Юрiй Павлович Винничук

Грушi в тiстi

Комсомольська юнiсть

Цей козел Домбровський

У 1969 – 1973-му я навчався в Івано-Франкiвському педагогiчному iнститутi на украiнськiй фiлологii. Тепер це вже Прикарпатський унiверситет. Той самий, який прославився на весь свiт тим, що в його стiнах навчаеться найкращий у свiтi яйцеметач.

Але у тi дрiмучi часи ми навiть не мрiяли про щось подiбне. Якi яйця? Тут би вже пришили украiнський буржуазний нацiоналiзм i вiдправили до бiлих ведмедiв. Але було дещо й спiльне i з теперiшнiм студентським життям. Нас теж органiзовано збирали на демонстрацii, вручали транспаранти, прапори i плакати, якi ми пiд розписку брали i здавали. Інша справа, що за це нам нiчого не платили.

В iнститутi я потрапив у нове для мене середовище. Майже всi студенти мого факультету походили з надовколишнiх сiл чи районових мiстечок, i рiдко хто поступив вiдразу пiсля школи, як я. Бiльшiсть були старшими за мене на кiлька рокiв. Все це пояснювалося тодiшньою полiтикою уряду i партii – надавати перевагу абiтурiентам iз села. Особливо це стосувалося педагогiчних закладiв, бо село найбiльше потерпало на нестачу вчителiв. Однак розрахунок на те, що селюшки тiльки й мрiють, аби повернутися назад у село, рiдко себе виправдовував, кожна з них намагалася рiзними способами уникнути цього щастя i вже буквально з першого курсу кидалася вiдвiдувати танцi в очiкуваннi серйозних пропозицiй.

Тодi власне й народився жарт про студенток педiнституту. Перший курс: нiкому, нiкому, нiкому. Другий: тiльки одному, одному, одному. Третiй: всiм, всiм, всiм. Четвертий: кому? кому? кому?

Ще перед початком навчання вiдбулися комсомольськi збори iнституту, i я раптом iз жахом почув, як пролунало мое прiзвище у списку тих достойникiв, яких вибрали до iнститутського комiтету комсомолу. Я нiколи себе жодним чином не проявив як комсомолець, навiть значка не мав. А тут така честь! Вiдмовитися було неможливо. З подивом я стежив, як дружно голосуе зала за список комiтетникiв, частина яких щойно тiльки вступили до iнституту i були нiкому невiдомi. Я не знав, чи тiшитися, чи сумувати, бо й гадки не мав, що б це для мене могло означати.

Та ось розпочалося навчання i збирае нас, членiв комiтету, секретар комiтету комсомолу Домбровський. Чоловiк тупий i безпросвiтнiй, якому доручили в iнститутi читати естетику. Цi лекцii, пробульканi з машинопису, вражали своею нудотою. Поза паперами Домбровський не годен був злiпити жодноi путньоi думки.

І ось на цих зборах я врештi дiзнаюся, яке нещастя звалилося менi на голову. Виявляеться, кожен член комiтету крiм свого почесного звання мае ще й обов’язки. Зокрема менi доручено збирати данi про успiшнiсть на всiх факультетах. Яким чином?

– Дуже просто, – пояснив товариш Домбровський. – Кожен факультет мае свого секретаря комсомолу, який повинен зiбрати данi про успiшнiсть у секретарiв груп.

Менi досить лише пiдiйти до секретаря факультету i взяти цi данi. Що може бути простiше? Я полегшено зiтхнув. Наступного дня я мирно почалапав на iсторичний факультет i став шукати комсорга Раю. Знайшов. То була дiвиця рокiв двадцяти п’яти, вища за мене i з далеко не комсомольським бюстом. На ii одухотвореному комсомольською звитягою обличчi красувався щедрий шар рожевоi пудри парфумовоi фабрики «Красная Звезда» за тридцять копiйок. Запах пудри бив у нiс разом iз перегаром. Зi всього видно, вчора у неi був тяжкий день. Принаймнi я тричi мусив пояснювати, що саме потребую.

– Хто сказав? – поцiкавилася вона.

– Домбровський.

– Цей козел? Пошли його на фiк. Не мала я роботи бiгати по групах i збирати всяку ерунду.

– Тодi що робити?

– Пацан! Тебе учити треба? Пiшли.

Вона рiшучим кроком рушила по коридору, а я слухняно потюпав за ii монументальною фiгурую. Моi очi зацiкавлено випасали ii сiдницю, яка грайливо подригувала при кожному кроковi, мовби там щось переливалося з однiеi половинки в другу i навпаки. Ми вийшли з iнституту на вулицю i рушили в напрямку центру. Я здивувався:

– Е, куди ви мене ведете? Ми вспiемо на пару?

– Яка пара? Ми виконуемо державноi ваги завдання: збираемо данi про успiшнiсть. Так i поясниш.

Я змирився. Незабаром ми опинилися у кафе-столовiй, яку в народi назвали «Бомбей». Зараз тут було не завiзно, а от вечорами у просторiй залi заправлялися i робiтники й iнтелiгенти. «Бiом

цин», як називали бiле мiцне, портвейни, пиво i жахливе червоне мiцне вино «Сонцедар» – гидкiшого пiйла природа ще не створила i, думаю, вже не створить, – складали найпопулярнiше пияцьке меню. На закуску були вiнегрет, ковбаса, драглi, катлети з м’яса i хлiба та iншi не менш вишуканi страви.

Я з цiкавiстю роззирався надовкола, бо нiколи ще у подiбних закладах не бував. Ми наблизились до буфету i Рая сказала:

– Два по двiстi бiомiцину. – Потiм змiряла мене таким поглядом, наче збиралася замовити менi костюм, й додала: – І канфети.

Моi стосунки з алкоголем на ту пору були дуже несмiливi i нечастi. Склянки вина менi вистачало на цiлу забаву. Правда, на випускному вечорi в школi я, щоб не вiдрiзнитися вiд iнших, вiлляв у себе цiлу склянку горiлки одним махом. І нiчого. Та бiльше нiколи не мав бажання повторити цей подвиг, а при самiй згадцi про нього вiдчуваю спазми у шлунку.

Ми сiли за столик i цокнулись. Рая перехилила вiдразу пiвсклянки, я вiдпив ковток.

– Пиши, – сказала Рая, кивнувши на мiй зошит, i стала з пам’ятi диктувати данi про успiшнiсть кожноi з груп.

Я не вiрив своiм вухам. Феноменальна пам’ять! І це пiсля вчорашньоi п’янки. За лiченi хвилини я вже мав усю панораму.

– Та-ак, – сказала Рая, – з iсторичним факультетом закiнчили. – Математичний. Курс перший, група перша. П’ятiрок…

– Стоп, – сказав я. – Ви маете данi i з математичного?

– Пацан. Я маю данi зi всiх факультетiв. Пишеш?

– А це точнi данi? – не вiрив я своiм вухам.

– А на фiк тобi точнi данi? Для козла Домбровського? Йому й цих достатньо.

– Тобто ви усе виссали з пальця?

– З х…я виссала, поняв? Вчися жити, пупся. Четвертий курс – це школа життя.

Коли нашi склянки опустiли, вся панорама успiшностi iнституту була у моему зошитi.

– А Домбровський не перевiрить? – про всяк випадок перепитав я.

Вона нахилилась до мене i процiдила:

– Нiколи! Чуеш? Нiколи не вживай при менi це iм’я без слова «козел». Запам’ятав? Козел Домбровський! Повтори.

– Козел Домбровський.

– Ти подаеш надii. Можеш не переживати, цей мудак без рахiвницi вiд десяти три не вiднiме. А чому? Бо п’е «Сонцедар». А хто п’е «Сонцедар», стае дебiлом протягом мiсяця. Через пiвроку вiн уже iмбецил третього ступеня. Нiколи не пий «Сонцедару».

З цими словами вона пiднялася i, кинувши через плече: «Розрахуйся», виплила з кафе.

На чергових зборах комiтету я вiдзвiтував про успiшнiсть настiльки зразково, що Домбровський не мiг натiшитися i ставив мене у приклад всiм решта, котрi зi своiми завданнями упоралися далеко не так вдатно, як я. Звiдтодi щомiсяця я справно доповiдав про успiшнiсть нафантазованими цифрами. Так минуло пiвроку, i я поволi почав втрачати пильнiсть. Успiшнiсть в iнститутi була далеко не такою райдужною, як це демонстрували моi цифри. Просто я чiтко дотримувався настанов Раi, що на музичному факультетi майже всi вiдмiнники, а на математичному майже всi дундуки. Росiйська фiлологiя мусила переважати за успiшнiстю украiнську, бо на останнiй навчалося село, а на росiйську йшли вчитися городяни. Іноземна фiлологiя била всi рекорди, бо там теж було мало селюхiв, а дiти переважно походили з iнтелiгентних сiмей.

Грiм ударив, коли товариш Домбровський з моiми даними про успiшнiсть виступив на обласному з’iздi комсомолу. Якась пiдла душа пiдсунула справжнiй звiт про успiшнiсть педагогiчного факультету секретарю обкому комсомолу. Ясна рiч, цифри i близько не спiвпадали з тими, якi подав я. Домбровського висмiяли, продемонструвавши на прикладi лише одного факультету, яка нiсенiтниця криеться у його звiтах.

До всiх моiх негативних рис я ще виявився злiсним прогульником, бо вiдпрошувався у старости з пар начебто для того, щоб зiбрати статистику успiшностi, а насправдi усiх дурив. Домбровський негайно зiбрав комiтет комсомолу, доповiв про мою негiдну поведiнку i запропонував мене з комiтету звiльнити. Я вже навiть подумав, а чи не збираються мене взагалi вигнати з комсомолу? Цього я щиро не бажав, бо вилiт iз комсомолу автоматично переходив у копняк з iнституту. Але, на щастя, усе тим i завершилося. Я позбувся нудного обов’язку i дихати стало вiдчутно легше.

А що в моему життi одна бiда нiколи самотою не трапляеться, а тягне за собою iншу, то на додачу я вляпався у ще одну смiшну пригоду.

Незабаром пiсля мого виключення з комiтету комсомолу в iнститутi затiяли танцi. На танцi я ходив з Ярком, моiм сусiдою, старшим за мене на три роки. Ярко вчився на iсторичному. Там у них пiдiбралася тепла компанiя осiб, якi радо заливали за комiр. На вiдмiну вiд фiлологiчного, хлопцiв i дiвчат там було порiвну.

З Ярком ми товаришували з дитинства. Якось вiн менi заiхав по писку i перебив носа. Проте це не захитало нашоi дружби. Через кiлька рокiв менi вже носа доправили в однiй iз бiйок у Львовi, i я навiки втратив свого чудового римського носа – гордiсть усiх Винничукiв. В той час, як я мiг обмежитися склянкою вина, Ярко випивав двi пляшки шмурдяку, тому частенько менi доводилося не тiльки провадити його додому, а й витяга

и iз всiляких шарпанин, у якi вiн охоче влазив. Заливаючи у себе великi порцii алкоголю, Ярко проте дотримувався традицiй римських патрицiiв i в особливо натхненнi хвилини, запхавши собi два пальцi в горлянку, повертав земнi дари туди, звiдки вони прийшли. Пiсля того вiн мiг продовжити почате.

По суботах ми з Ярком ходили на танцi, якi вiдбувалися у багатьох мiсцях – у Будинку офiцерiв, у спортзалi, у парку i в iнститутах. Перед кожними танцями ми вiдвiдували «Бомбей», випивали по склянцi «Сонцедару» – причому залпом, бо iнакше б воно не полiзло, – i закушували вiнегретом.

Саме тиждень перед тим ми з ним побували на танцях у спортзалi. Там Ярко в п’яному станi почав дiставати якусь дiвчину, це не сподобалося ii кавалеровi i вiн спустив Ярка по сходах. Не без утiхи я поспостерiгав за цiею сценою, вважаючи ii навiть недостатньою компенсацiею за свого носа. Коли Ярко, звiвшись на ноги, посунув знову до зали, я не став його стримувати, мирно чекаючи пiд сходами. Скотившись удруге, вiн уже втратив свiй агресивний дух i, випустивши бойовий крик iрокезiв, виблював тарiлку вiнегрету, драглiв та пляшку вина на пiдлогу. Тепер нам не залишалося нiчого iншого, як негайно ушитися, поки нас не загребла мiлiцiя.

Протверезiлий Ярко всю дорогу пояснював менi, що вiн мiг би зробити з тим примiтивним гандоном, якби був трiшки тверезiший. Так що вечiр минув чудово.

Перед танцями в iнститутi Ярко поволiк мене на свiй факультет, де в однiй iз аудиторiй зiбралися iсторики i заправлялися для хоробростi. Я випив одну-едину скляночку i був тверезий, як пам’ятник Франковi. Але ж треба трапитися такому збiговi обставин, що саме тодi, коли я перебував у тiй компанii, зазирнув туди козел Домбровський. Серед двох десяткiв студентiв його пронизливе око виловило чомусь саме мене i алкаша Шашина.

Наступного дня вранцi я побачив при входi стiнгазету з карикатурою, на якiй було намальовано мене i Шашина. І як водиться, з червоними носами. Внизу пiдпис: «Яке iхало, таке здибало». Повний маразм. Я без жодних вагань зiрвав стiнгазету i понiс ii у комiтет комсомолу. Там крiм козла Домбровського були ще люди. Я став вимагати пояснень. І тут козел Домбровський почав на мене верещати. При цьому вiн налився кров’ю i став скидатися на задроченого бика. Вiн висловив усе, що думае про мене як комсомольця, i сказав, що наступна наша розмова вiдбудеться на комсомольських зборах моеi групи.

Моi одногрупники мали обговорити мою негiдну поведiнку, а я мав покаятися. Спочатку вiн розповiв про те, як я жорстоко його пiдставив, фальсифiкуючи данi успiшностi, як зрадив його довiру i втратив можливiсть такого чудового старту. А завершив драматичним описом п’янки.

Коли менi надали слово, я, звiсно, провину за фальсифiкацiю даних списав на старостiв груп, якi менi давали невiрнi цифри. А щодо п’янки, то заявив, що я того вечора i в рот спиртного не брав.

– Звiдки ви взяли, що я щось пив? Ви ж не бачили! – пiшов я у наступ.

– Ти був випивший. У тебе лице почервонiло.

– Ага, то коли хтось почервонiе, це певна ознака, що вiн п’яний?

Тут група розреготалася. Справа в тому, що козел Домбровський мав постiйно налиту кров’ю пику, як упиряка. У нього навiть шия була червона. Проте дружнiй регiт одногрупникiв виявився злудою. Не минуло й кiлькох хвилин, як дiвчата почали брати слово i обговорювати мою скромну персону. Я дiзнався про себе дуже багато цiкавого. Виявляеться, я, заходячи в аудиторiю, не вiтаюся. Який жах? Невже це я? Одного разу, коли вся група вибиралася на екскурсiю до Львова, я iхати вiдмовився, сказавши: «Чого я з бабами поiду?» Ну, скажемо так, до Львова менi й справдi не було потреби iхати, оскiльки я там бував безлiч разiв, провiдуючи бабу з дiдом та вуйкiв. А щодо бабiв, то це ще м’яко сказано. Тiльки зараз я переконався, якими пiдступними цi баби можуть бути, як вони здатнi боляче жалити i готовi розтерзати тебе тiльки за те, що ти не такий самий йолоп, як i вони. В середовищi сiрих мишок треба i собi бути сiрою мишкою та не вирiзнятися. Але спробуй тут не вирiзнятися, коли на двадцять шiсть дiвчат аж двое хлопцiв. І той другий – Бодьо, якого один iз викладачiв прозвав «дуб-дерево». На такому фонi хоч-не-хочеш, а таки кинешся в око.

Особливо активно таврувала мене саме староста Марiя Слижук, яка по закiнченнi iнституту вiддалася за викладача i залишилася в iнститутi, зiгнорувавши таке шляхетне покликання, як вчителювання на селi.

В думках я вже прощався з iнститутом. Але щойно Домбровський покинув авдиторiю, збори набрали iншого характеру. Дiвчата почали обговорювати органiзацiю «Студентського вогника» – такоi собi вечоринки у студентському клубi. За хвилю я знову опинився у центрi уваги, бо саме менi доручили написати пiсню. Я обвiв поглядом усi цi лагiдно усмiхненi обличчя i не повiрив своiм очам: невже це тi самi студентки, якi так мене гнiвно бештали? Менi не залишалося нiчого iншого, як помiняти гнiв на милiсть i погодитися написати пiсню. Адже я на ту пору став уже вiдомим iнститутським поетом.

А проте, я

я насправдi ним став, читайте в наступному числi.

Мiй друг Вiнграновський

Історiя ця наробила галасу i перейшла у фольклор. Їi переказують в рiзних варiантах, плутаючи при цьому головних героiв.

Дiло було за Брежнева. Часи були туманнi, невиразнi i сповненi тихого смутку. Останне в зв’язку з тим, що доводилося жити в сузiр’i КГБ.

У1973 роцi я закiнчував Івано-Франкiвський педiнститут. Мое палке кохання з дочкою начальника в’язницi КГБ завершилося. За кiлька днiв пiсля того, як я сказав панночцi, що одруження треба вiдкласти, мене викликали вперше до КГБ. Єдина людина, якiй я про це повiдомив, був поет Ярослав Павуляк. Вiн саме приiхав до мене зi Львова i мав уже значний досвiд контактiв з чекiстами. За те тiльки, що вiн у своему селi Настасовi на Тернопiльщинi поставив пам’ятника Шевченковi, ним теж зацiкавився КГБ i не давав продихнути, його було звiльнено з Львiвського, а потiм i Чернiвецького унiверситету. Славко порадив менi розслабитися i перестати думати про погане.

– В спiлкуваннi з чекiстами краще бути Швейком, нiж Дон Кiхотом. Коли пiдеш на зустрiч, прихопи квiти.

Це видалося менi поганим жартом.

– Та ти що, з дуба впав? Якi квiти?

Але вiн таки змусив мене купити букета i вiдпровадив до будiвлi, яка навiвала жах на всiх мешканцiв мiста. Я зайшов усередину i сказав постовому, що мене хоче бачити Кушнiр. Той передзвонив i за хвилю передi мною з’явився ехидний тип з побитим вiспою обличчям.

– Це вам, – простяг я квiти.

– Чому менi? – не второпав той, механiчно беручи букета.

– Я завше на перше побачення приходжу з квiтами, – вiдказав я з дурнуватою посмiшкою.

– О дае! – пiдморгнув йому постовий i почав iржати, як кiнь.

Все, що вiдбулося далi, не належить до цiеi iсторii. Просто Славко менi тодi помiг подолати стрес i навчив, як боротися за виживання.

Наступного дня я здавав залiк, Славко вiд нiчого робити тинявся коридором, чекаючи, поки здам. На фiлологii тодi, як i тепер, на чотирьох хлопцiв припадало бiля пiвсотнi дiвчат. Природно, що вони зацiкавилися незнайомцем i стали випитувати, хто це на мене чекае. Не замислюючись анi на хвильку, я бовкнув:

– А це Микола Вiнграновський. Приiхав до мене в гостi.

Для спраглих любовi фiлологинь з’ява такого нiжного лiрика була як манна небесна на нашому загумiнку. Адже Франкiвськ тодi рiдко навiдували вiдомi особи. До того ж Вiнграновський належав до ВИБРАНИХ поетiв, його вiршi красувалися в дiвочих альбомах, оздобленi квiточками, вiночками, метеликами та iншими дурничками. Зрештою, i для мене поезiя Вiнграновського була дуже близькою, багато вiршiв я знав напам’ять i не раз дiвчата записували тi вiршi з моеi пам’ятi та одна в одноi, на очi не бачивши книжки.

Вони враз обступили мене i почали просити, аби я влаштував iм зустрiч з поетом. Я задля поважностi пом’явся, але не дав себе довго просити, i ми домовились, що завтра в суботу прийдемо до них у гуртожиток.

– Мiж iншим завтра в нас забава, – повiдомив я Славка, коли пiсля залiку ми вийшли з iнституту. – Зустрiч з Миколою Вiнграновським.

– Справдi? Вiн що – сюди приiхав?

– Звичайно. Вiн тут i розмовляе зараз зi мною.

Славко злегенька отетерiв i, щоб довго його не мордувати, я припечатав:

– Ти будеш Вiнграновським.

– Е! Ми так не домовлялися!

– А ти бачив, якi в нас дiвчатка? Вони за Вiнграновським просто вмлiвають. Готовi у вогонь i в воду! Ти хочеш зiпсувати iм свято? Ти тiльки задумайся, що вони бачать у цьому зачуханому Франкiвську? А iм же так хочеться причаститися чогось високого!

– Перестань! Я що – клоун?

– І не забувай, що минули Великоднi свята – закуски буде повно. Ти iв гуцульську кулешу?

Славко м’якнув на очах.

– Але в мене вимова зовсiм не киiвська, – долали його сумнiви.

– Дурницi. Маеш цiлий день для вправляння. Я ж не прошу тебе зiграти роль Павла Ребра чи Григорiя Петрука-Попика. Ти тiльки подумай – цiлий вечiр ти будеш Миколою Вiнграновським! Кожне твое слово буде на вагу золота. Будь-яка панна вмре вiд щастя за один твiй поцiлунок.

– Я не знаю його вiршiв напам’ять.

Вочевидь це вже був останнiй i далеко не найважливiший аргумент.

– Ну й дурницi. Не так багато поетiв здатнi читати своi вiршi з пам’ятi. Зате ти знаеш напам’ять своi вiршi. От iх ти в основному й будеш читати.

– Своi вiршi?

– Власне! У вас багато спiльного. У тебе, правда, бiльше сюрреалiстичних образiв, але це нiчого. Пiзнiй Вiнграновський буде у нас сюрреалiстом.

Щоби остаточно зламати усi Славковi вагання, я поволiк його до пивбару в центрi мiста. Там було тлумно i гамiрно, черга за пивом вибiгала своiм хвостом на вулицю. Я пройшовся вздовж черги i побачив журналiста i перекладача Романа Гнатишина, який саме недавно повернувся з Харкова назад до Франкiвська i працював у редакцii обласноi газети «Прикарпатська правда». Ромко взяв нам пиво, i я розповiв йому про нашi плани на завтра.

– Може б, i ти пiшов з нами? Пiдстрахуеш, – запропонував я.

– А дiвчат багато буде? – спитав Ромко.

– Тьма! І причому рiзнi

– Ну, я не звик дурно хлiб iсти. А що, як я зiграю ролю якогось харкiвського поета?

– А якi у вас там е поети?

Ромко почав називати якiсь iмена, але ми крiм Роберта Третьякова та Володимира Брюггена нi про кого не чули. Причому останнiй вiдомий був як критик.

– Повний завал, – зiтхнув я. – І це Харкiв! А жодного поета з украiнським прiзвищем.

– Ну, Брюгген якось не звучить, – похитав головою Славко. – Який з тебе Брюгген? Та й на Третьякова ти не тягнеш зi своею галицькою фiзiею.

– Зате я маю його збiрки, – сказав Ромко.

– Це аргумент, – погодився я. – А па-харкiвськи умiеш гаварить?

– А чього там сложного? Як нада, так i загаворим!

Наступного дня Славко узяв у мене збiрку вiршiв Вiнграновського i пiдписав ii приемними для мене словами: «Лицарю пера i бартки… надii новоi украiнськоi поезii…» Щоб дiвчата уже не мали жодного сумнiву, що я теж великий поет. Майже, як Вiнграновський. Фотографiя автора при цьому була завбачливо вирвана.

У центрi бiля пошти чекав уже нас Ромко зi збiрками Третьякова в кишенi. Дорогою ми купили вина i подалися до iнституту.

У тi часи було модно влаштовувати рiзнi «вогники», на якi запрошували мiсцевих знаменитостей. Цього разу усе виглядало не менш святково. Дiвчата повбирали вишиванки, понакручували на головах якiсь карколомнi конструкцii, наготували закуски i, вмлiваючи серцями, чекали кумира. Поява ще одного, хоч i незапланованого поета, викликала радiсне пожвавлення. Ромко був хлопець симпатичний, дарма, що вiршiв його нiхто з них нiколи не чув.

Спочатку, як ми й домовилися, Павуляк читав вiршi Вiнграновського з книжки, пояснивши це тим, що написав iх давно i новi твори iх витiснили. А потiм плавно перейшов до читання напам’ять своiх власних вiршiв. Його поезiя, нiжна i соковита, брала за серце, i цей перехiд вiд однiеi поетики до iншоi не викликав жодноi настороги. Проблемою натомiсть була м’яка галицька вимова зi звуком «сь», який наближався до «шь». Славко намагався побороти ii i розмовляти лiтературно, але це не завше вдавалося. Особливо в мiру того, як зникало вино, у його мовi усе частiше проскакували галицизми. Та дiвчата, на щастя, сприймали iх, як спробу киянина пiдлаштуватися до них.

Ромко, проживши у Харковi кiлька рокiв, грав схiдняка куди успiшнiше. Але i йому було лiньки читати простенькi вiршi Роберта i вiн перейшов на власнi переклади з польськоi. Ромко перекладав Стаффа i Галчинського.

Перед тим як надати менi слово, i Ромко, i Славко не пошкодували комплiментiв на мою адресу. Однокурсницi раптом дiзналися, що навчаються з рiдкiсним талантом. Славко навiть пiдняв тост за найбiльшого поета Івано-Франкiвщини. Студентки почали дивитись на мене тепер з якимсь особливим вогником у очах. Я читав вiршi, вiд яких у панночок проступали на очах сльози. Коли я закiнчив, вони кинулися мене цiлувати i всього обслинили так, що я, здавалося, весь просяк iхнiми парфумами i помадами.

Вечiр закiнчився тим, що я залишив обох почесних гостей на поталу голодних фiлологинь, а сам чкурнув додому.

Пiсля цього випадку авторитет мiй суттево зрiс i я вигiдно для себе ним користався. Та недовго. Уже в пору складання випускних iспитiв жарт мiй викрився. Сталося це несподiваним, але закономiрним чином. Дiвчата любили ходити в кiно. Особливо iм подобалися iндiйськi та арабськi фiльми, де можна було, не криючись, поплакати. Назву того фiльму, який тодi iм зiпсував настрiй, я запам’ятав на все життя: «Дзеркало». Але не Тарковського. То був египетський фiльм про нещасне кохання. Справа однак не стiльки в самому фiльмi, як у кiножурналi «Радянська Украiна», де продемонстрували репортаж з чергового пленуму Спiлки писателiв. А там показали за трибуною i справжнього Вiнграновського, який був старшим за Славка на добрий десяток рокiв. Справжнiй Вiнграновський на вигляд мав зi Славком не бiльше спiльного, нiж я з Володимиром Яворiвським.

Пiсля цього частина дiвчат, звичайно ж, зi мною не розмовляла. Особливо прикро було тим двом дiвчатам, чия прихильнiсть до гостей не обмежилася самими канапками. Панна, яка поспiлкувалася з Робертом, все ж не витримала i спитала якось мене:

– Ну, а цей… Роберт…Вiн як… Справжнiй був?

В ii очах свiтила вiдверта розпука i я, щоби не поглиблювати дiвочого смутку, вiдказав:

– Ясне дiло – справжнiй. Це тiльки з Вiнграновським я проколовся, а Роберт справжнiй.

– А чого ж… чого ж тодi вiн не вiдписуе? – спитала вона, зазираючи в моi чистi i чеснi очi.

Я хотiв було запитати: «А куди ж ти, зозулько, пишеш йому? Мабуть на якусь неiснуючу адресу?» Але не вiдважився.

P. S. З Павуляком ми зустрiнемося ще в наступнiй iсторii, а доля «Роберта» – Романа Гнатишина склалася сумно. Через кiлька мiсяцiв до нього присiкався КГБ i його звiльнили з працi. Тодi вiн повернувся до Харкова i став працювати в журналi «Прапор» («Березiль»). На початку 1990-х загинув – його убив кiнь, на якому вiн перевозив яблука зi свого саду.

Привiт iз Югославii

1

Недовго довелося чекати, заки Павуляк вiдiмстить менi тим с

мим. У Франкiвську ставало щодалi тривожнiше, чути було про арешти й обшуки. На початку березня 1974 року я втiк до Львова i вiдразу розшукав Славка, а той завiв мене до гуртожитку iнституту прикладного мистецтва i представив студентам як украiнця з Югославii, який приiхав до Львова писати працю про iкони. Юрко Ковач – таким було мое нове iм’я. Тато мiй – вiдомий украiнський поет з Воеводини Мiгай Ковач. Останнiй був особою не фантазiйною, його вiршi не раз публiкувалися в радянських часописах.

Студенти органiзували зi мною вечiрку, на якiй я мусив перебувати в шкурi Штiрлiца i вважати, аби не захмелiти. Я оповiв про життя в Югославii, про художникiв i письменникiв, а далi вiдповiдав на запитання. Треба сказати, що до тiеi зустрiчi я встиг пiдготуватися, бо, коли вранцi мене Славко попередив про те, що ввечерi я буду югославом, я вiдразу подався до бiблiотеки Стефаника i запорпався в книги.

Уся ця зустрiч проходила в зовсiм вiльнiй формi, студенти перед тим скинулися на вино i закуску. Одна панночка на iм’я Наталочка весь час дiставала мене:

– Ну, чому ви так мало п’ете? Невже в Югославii так не люблять вина?

– Люблять, але я звик до червоного сухого, – викручувався я, користаючи з того, що на столi переважав «бiомiцин».

– Ромчик! – скомандувала панночка свому кавалеровi. – Негайно – червоне сухе! Багато!

Вона виразно намагалася мене споiти, але з якою метою, я не здогадувався. Я ж пив мало, бо мусив тримати себе у формi, щоб не ляпнути якоiсь дурницi, до того ж доводилося розмовляти ламаною мовою, котра в мiру випитого ставала не такою вже й ламаною.

На такiй вечiрцi, ясна рiч, не обiйшлося i без сексота. То вже був такий закон тiеi похмуроi дiйсностi: якщо збирався десяток студентiв, серед них обов’язково хтось стукав. На вечiрцi зiбралося зо три десятка студентiв, i вiрогiднiсть присутностi стукача ставала безсумнiвною. Один зi студентiв постiйно запитував мене про якiсь непевнi речi: то про Фрейда, то про Солженiцина, то про украiнську емiграцiю. Може, вiн був стукачем, а може, йолопом, але я вiдбувався абстрактними вiдповiдями.

На вечiрцi був також поет Богдан Марцiнко, вiршi вiн писав маленькi та худенькi, а сам був товстий i ситий. Сюди вiн вчащав до своеi коханоi, такоi ж товстенькоi, як i вiн, майбутньоi вiдомоi художницi Ольги Вiтрук.

Поет весь час намагався пiдсунутися до мене ближче, жадiбно ковтав кожне мое слово i, вловивши момент, спитав, чи знайомий я iз сучасною украiнською поезiею. Я кивнув.

– А кого ви найбiльше поважаете?

Я назвав кiлька стандартних iмен.

– А Калинця читали?

– Нi, – збрехав я.

– А Чубая?

– Теж нi, – хоча знав його особисто.

– А чули такого поета – Богдан Марцiнко?

Я згадав, що в щорiчнику «Вiтрила», в якому дебютували всi тодiшнi поети, мигнули й менi якiсь вiршi цього автора, але я не мусив зiзнаватися в цьому. На доказ того, що його таки друкують, вiн почав показувати менi пожмаканi вирiзки районових газеток. «Привiт, Стефанику! До тебе йду!» – писалося в одному вiршi. «Привiт Франко! Я учень твiй!» – в другому. «Я йду Шашкевича стежками!» – в третьому. Я зрозумiв, що маю справу зi справжнiм поетом. Адже я на ту пору мав куди менше публiкацiй.

Потiм пошепки запитав мене, чи не мiг би я перевезти за кордон його вiршi, бо друкують його тут мало, а вiн модернiст, i за кордоном чекае його великий успiх.

– Добре, – сказав я, – чому б i не перевезти? А там нiчого нема антисовiтського?

– Є, – почервонiв поет, видихаючи менi в обличчя випари свого хворого шлунку. – Але я усе зашифрував. Вам тiльки треба вивчити напам’ять засекреченi слова: Украiна – Марина, Союз – гарбуз, Бандера – Рiвера. Я маю копiю на папiросному паперi мiкроскопiчними буквами. Але ТАМ спецiалiсти розберуться.

– Нема питань, – кивнув я, але заздалегiдь думаючи про iсторiю, замовив також друковану копiю, бо мiкроскопiчна пiде в смiтник, а щось же й на пам’ять хочеться залишити.

Тим часом прибуло вино, i жодного аргументу, аби його не пити, в мене не зосталося. Заспокоювало тiльки одне – всi iншi вже давно добряче захмелiли. Дехто, помiтивши, як Наталочка липне до мене, кинув кiлька реплiк стосовно украiно-югославськоi дружби. Цього було достатньо, аби й без того похмуре обличчя ii приятеля вкрилося глибоким смутком, вiн зиркав на нас iз-пiд лоба i жував слину, бо гумок тодi не було. Я зрозумiв, що справжня небезпека може чаiтися саме з його боку, але вино так приемно розслабляло, а Наталоччинi колiнця так по-кошачому терлися об моi, що хотiлося перетворитися на югослава на всю решту життя.

Несподiвано з магнiтофону, який доти хрипiв собi тихенько в кутику, гримнула «АББА», i я з панночкою загойдався в павутинi танцю. Танцювати пiд пронизливим поглядом Ромчика було важко.

– Обожаааю югославiв, – провуркотiла Наталочка, гладячи мою руку вище зап’ястя. – Особливо це чорне волосся. – За мить ii очi ковзнули менi на груди, а за ними й рука: – Ух ти…

– Можу подiлитися розсадою, – сказав я.

– Дякую, не треба, – засмiялась вона, – своеi не

можу позбутись.

– А де в тебе росте?

– Ого! Багато хочеш знати, – сказала вона, але так лагiдно, що не було сумнiву – знання моi незабаром поглибляться.

В коротку мить мiж танцями ми не розлучалися i продовжували свое млосне колихання в прокурених сутiнках покою. Ромчик пив горiлку i жував тепер сало. Нiщо так не заспокоiть розгнiваного украiнця, як добре сало. Забери в нас сало, i ми спалахнемо, як чеченцi, та кинемось бити москалiв. Сало по-материнському зiгрiвало зболiлу душу Ромчика, його сiльськi натрудженi руки майбутнього скульптора, автора численних бовдурiв Ленiна, прагнули близького контакту з моiм iнтелiгентним писком. У сутiнках зловiсно зблискували його очi, пронизували мене наскрiзь, мов промiнь рентгена, i намагалися вичитати, що ховаеться в глибинах моеi югославськоi душi. Врештi вiн не витримав i, вловивши паузу мiж танцями, пiдскочив до нас:

– Наталю, може, ти врештi i зi мною потанцюеш?

– З тобою я, голубе, танцюю вже цiлий рiк. Чи заслуговую я на перерву?

– Не поняв, – набурмосився Ромчик, а я тривожно змiряв його бичачий карк i стиснутi п’ястуки.

Ах, чому я югослав, а не в’етнамець? Я б тодi застосував прийомчик карате – i Ромчик опинився б на пiдлозi з розкинутими руками. Але я не тiльки не в’етнамець, я навiть не югослав, я тiльки копiя югослава.

Невiдомо, чим скiнчилася б ця драматична сцена, якби не втрутився Славко. То був теж хлоп зi села, його пiдтримали ще пару хлопцiв i Ромчика випровадили. Буря проминула, танцi продовжилися. Тепер менi не доводилося тримати себе штивно i я пригорнув панночку так щiльно, що вiдчув, як прокидаються родзинки ii пиптикiв. Вона заплела своi руки в мене на шиi, за мить нашi обличчя тулилися одне до одного, а ще за мить мiй язик знайшов спiльну мову з ii чарiвним вушком, а коли на допомогу язиковi прийшли зуби i стали легенько покусувати вушко, Наталочка видихнула на мене гаряче повiтря своеi неприборканоi жаги, а в штанах у мене, як сказав поет, затьохкали солов’i.

Поволi парочки почали зникати з кiмнати, i незабаром зосталося нас шестеро – я з Наталкою, Славко з панночкою i Бодьо зi своею пампушкою. Лiжок, мiж iншим, теж було три. На одному вже вицiловувався Славко. Бодьо нiяк не мiг розлучитися зi столом, поки не будуть знищенi всi запаси iжi. Пампушка сидiла бiля нього, пильним оком вишукувала ще щось iстiвне i пiдсовувала поетовi. Ми танцювали. Назвати це танцем, правда, було б загучно, бо ми просто собi тупцяли в такт, засмоктуючи одне одного в такому запалi, мовби вiд цього залежало саме наше iснування. В головi у мене крутилася каруселя, i хотiлося негайно впасти до лiжка.

Врештi ми теж переселилися на лiжко, i Славко гукнув нашим грубасикам гасити свiтло й перестати чавкати. Бодьо, крекчучи вiд невдоволення, послухався, i за хвилю кiмната поринула в темряву. На Славковому лiжку почулося тихе шамотiння, шелест одежi, а потiм заскрипiли пружини, на iншому лiжку шамотiння тривало не бiльше хвилини, доки не пролунало:

– Перестань… забери руки…

– Ну що ти, Сонечко… ну що ти…

– Я кому сказала?… Не тягни – порвеш…

– Не бiйся, куплю новi…

– Ага, вiд тебе дочекаешся… не роби того…

– Ну чому?

– Бо тому… я вже сплю.

– Та чи я тобi бороню? Спи. Я такво тiльки… трошки… о, видиш… цiхо, цiхо, вже всьо добре, цiхо…

І там теж заскрипiло. Тим часом з нашого лiжка не долинуло жодного звуку. Ми сплелись у поцiлунку, але помилково було б вважати, що я досягнув цим вершини моiх прагнень – руки моi намагалися заволодiти то цим, то тим гудзичком, або запинкою, збiгали вниз, до нiг, потiм вгору – до персiв, але всюди iх перестерiгала пильна рука власницi усiх тих маеткiв i не давала пробитися до теплiших i затишнiших закамаркiв. Врештi це мене знудило i я здався, я просто вiдвалився пiд стiну i заплющив очi.

– Ти образився, так? – прошепотiла Наталочка.

– Нi.

– Ти образився, я знаю… Я розумiю тебе, ти звик там до iнших дiвчат…

Невже цiлка! – отерп я. Це ж треба отак попастися! А довкола ж було стiльки гарненьких дiвчат! Розкручувати цiлку у тi часи доводилося мiсяць, а то й два, вдавати стiльки часу югослава я не мав жодного бажання.

Тим часом на одному лiжку усе затихло, а на iншому, де вовтузився Бодьо, залунав шепiт:

– Тiльки не в мене… нiчого подiбного… ти погано порахував… а я тобi кажу сьомого… нi, сьомого… я краще знаю… попробуй тiльки…

– Розумiеш… – шепотiла Наталя, обвиваючи мою шию, – я так не можу… Я ж не якась там…

Я позiхнув. Картина вимальовувалася ясна i прозора. Панночка вирiшила мене захомутати, вийти замiж за iноземця – мрiя кожноi порядноi дiвчини. Але у Львовi iноземцiв зовсiм не так багато, як гарячих дiвочих сердець. Я розумiв, що ось зараз вона чекае вiд мене якихось чутливих слiв, запевнень у вiрностi, бажано вiчнiй, i головне – обiцянки забрати з собою, в залиту сонцем Адрiатику.

– Ти розумiеш мене? – кусала мене за вушко Наталя i тепер, коли я поклав руку на ii стегенце, вона не скинула ii.

– Розумiю, – сказав я, i моя рука поповзла вище.

– Потрiбнi по

уття… щось мусить людей об’еднувати…

– Я теж без почуттiв не можу, – чесно збрехав я. І рука моя опинилася в неi на сiдничках. – Як тiльки я побачив тебе, я зрозумiв…

Головне, хлопцi, у цих справах пауза. Пауза – велике дiло.

– Що… що зрозумiв?

Тут моя рука випiрнула з-пiд ii спiднички i лягла на перса.

– Я хочу чути, як б’еться твое серце, – сказав я.

– Нi, ти скажи, що зрозумiв? – допитувалася вона, не звертаючи уваги на те, що я вже розщiпав ii гудзики.

– Я зрозумiв, що ти якраз та, яку я шукав.

Це були моi короннi слова в таких випадках. На щось бiльше спромогтися я не мiг, бо це те саме, що, добряче зголоднiвши, промовляти до паруючоi миски борщу. Моя маломовнiсть мала свое виправдання i в недосконалому володiннi лiтературною мовою, я деколи запинався, вдаючи, що шукаю якесь слово, ляпав щось чеською або болгарською, а Наталя ловила тi моi «хробачки» i жадiбно заковтувала разом з гачками.

– Ти справдi так подумав? – спитала вона, вивiльняючись iз блюзки, а коли я скинув з неi ще й станика, прошепотiла: – І я… я теж так подумала… А скажи, як буде «люба моя»?

– Драга моя.

– А як буде «дiвчина»?

– Момiче.

– Драга моя момiче?

– Так.

– Я твоя драга момiче?

– Умгу… – мимрив я, позбавляючи ii решток вбрання.

– А як буде «люблю тебе»?

– Мiлую те.

– Мiлую те.

– Я теж.

– Правда?… Я мала тiльки одного хлопця, – сказала вона i то були ii останнi слова.

2

Наступнi днi минали у веселих застiллях, а вночi ми зi Славком та Богданом вмощувалися на дiвочих лiжках i кохалися, як то прийнято в наших гуртожитках. Коли ми виповзали до мiста, завданням Славка було вiдстежувати всiх спiльних знайомих i попереджати iх, що Юрко – югослав, до нього не треба признаватися.

До нашоi компанii належав також колишнiй однокурсник Славка зi Львiвського унiверситету Василь. Вiн пiсля закiнчення науки потрапив до армii i служив офiцером. Василь – единий з-помiж нас мав стабiльну платню й охоче ii пропивав. Другим, хто працював i щось заробляв, був Богдан Марцiнко. А працював вiн в обласному архiвi, отримував мало i мусив економити кожну копiйку, тому завше, коли ми скидалися, вдавав, що не чуе. Коли ж його штурхали, то починав зосереджено обстежувати кишенi i пiсля тривалих зусиль ледве знаходив кiлька копiйок.

23 лютого був день Совiцькоi армii. Грiх було не випити. Василь забрав мене зi Славком i ми цiлий день волочилися по кнайпах. Забава скiнчилася тим, що нас вистежила Василева жiнка й почала скандалити. Василевi це не сподобалося, вiн повалив ii в снiг i почав лупцювати.

– Може, помогти? – спитав я.

– Не треба. Вiн i сам справиться, – вiдказав Славко.

– Я мав на увазi ii.

– Навiть не думай. Скiльки я iх знаю, стiльки вiн ii лупить. Деяким жiнкам це подобаеться.

Кобiта верещала, мов несамовита. Очевидно, це входило до програми. Нечисленнi перехожi намагалися нас обминути.

– Робиться нецiкаво, – сказав Славко. – Пiшли?

– Не будемо прощатися?

– Ну, якщо маеш таке бажання, то поцiлуй iй ручку. Вона з порядноi родини.

Ми розвернулися й рушили до гуртожитку. Там уже чекали нашi панночки i, звичайно ж, Богданчик. Чекали, що ми принесемо щось випити й закусити. Але грошей у нас було на двох, як кiт наплакав.

– Може, у Василька позичити? – спитав я, коли ми трiшки вiдiйшли.

– Спробуй, – стенув плечима Славко.

Я вернувся i гукнув:

– Васильку! Можна тебе на хвильку?

Василько випростався.

– Хлопцi, я вже кiнчаю!

– Васильку, дай десятку!

– Ви що – вже йдете, сволочi? Менi ще трохи лишилося!

– Вже пiзно.

– Ну, на, – сказав, простягаючи грошi.

Жiнка його весь цей час намагалася пiдвестися зi снiгу, але Василько щоразу ii повертав у ту саму позицiю.

Я взяв грошi i наздогнав Славка. Ми зайшли в гастроном, купили вина, консервiв, хлiба i сиру.

– Знову ми принесемо все готове для Бодя, – сказав Славко.

– Ну! І будуть вони зi своею пампушкою жерти i пити за наш рахунок!

– А давай його розiграем.

– Щоб видурити i з нього грошi?

– Ясне дiло! Але це не так просто.

– Кому ти кажеш! Але мусить бути одна причина, вiд якоi вiн не викрутиться.

– А то ж яка?

– Смерть.

– Здурiв, чи що?

– Та не наша.

– А чия ж?

– Василькова. Скажемо, що вiн пiсля вiйськових маневрiв посадив нас у БТРа i взяв iз собою прокататися. Але перед тим випив. На швидкостi врiзався в стовп. Кермо йому розгаратало груди i вiн помер на наших руках.

– Слухай, ти колись видiв БТР?

– Не.

– Яке в срацi кермо?

– Не мае значення. Бодьо тим бiльше його не видiв.

Коли ми з’явилися в гуртожитку, у нашiй кiмнатi кипiла бурхлива п’янка. Зiбралося зо два десятки студентiв.

– Де ви пропадали? – повисла на менi Наталя.

У нас були кам’янi обличчя. Славко вимкнув музику. Запанувала гробова тиша, чути було, як у Бодя бурчить живiт.

– Сталася бiда… – сказав Славко. – Мiй кумпель… мiй, можна сказати, побратим… Василько… – я шморгнув носом i покивав головою. – …загинув…

Василька знало все товариство, бо вiн тут

астенько пропивав свою платню. В одну мить усе загуло, заметушилося, всiм хотiлося негайно дiзнатися причину загибелi, але ми, як справжнi драматичнi актори, не поспiшали. Ми спочатку сiли до столу i випили. Ми ж стiльки пережили! Ми втратили найдорожчого кумпля!

Наталя пiдсiла до мене i гладила мою голову. В очах ii бринiли слiзки. О, як вона в цю мить мене розумiла!

– Пiсля маневрiв, – промовив Славко в суцiльнiй тишi, – Василько посадив нас у БТР i ми поiхали в Брюховичi в «Колибу». Ну, ми перед тим уже трохи випили… i от на закрутi мчить на нас «Волга». Обганяе «запорожця». Мчить просто в лоб. Василько робить рiзко вправо! БТР заносить! Ми вилiтаемо на узбiччя, через фосу i – зi всього розгону в сосну! Нас кидае вперед, але ми з Юрком сидiли ззаду i вiдбулися лише переляком… а от Василько… Його з такою силою кинуло на… на… цей, як його…

– Важiль! – пiдказав хтось.

– Еге! На важiль. Смерть на мiсцi. Ну, ми, звичайно, «швидку», туди-сюди, мiлiцiя, вiйськова прокуратура… пiслязавтра похорон.

– А де його будуть ховати? – спитав хтось.

– На батькiвщинi. На Тернопiльщинi. Ми туди, звичайно, не попремось, але на вiнки варто скластися. Ну, i поминки здалося б органiзувати. Все ж таки ми були колегами. По три краби.

Нарiд почав лiзти в кишенi i робити внески, хто не мав при собi, бiг до своеi кiмнати й приносив. У загальному поривi Бодьо викрутитися не мiг нiяк i таки видобув iз надр своiх безмежних штанiв грошi. Розлучався вiн з ними з таким нещасним виразом, мовби втрачав нирку.

Забава таким чином завершилася i студенти розiйшлися. Зосталося нас шестеро. Я вийняв з торби вино й консерви i сказав:

– Ми пережили такий стрес, що мусимо його втамувати.

Присутнi нас зрозумiли. Глибока печаль не завадила все ж таки Бодьовi напихатися консервою.

– Ще вчора… – плямкав вiн, – ще вчора вiн сказав менi: «Бодик! Ти засранець!» А сьогоднi вже його нема.

– Ну, чому нема? – спитав Славко. – Душа його зараз, напевно, з нами. – І, пiдносячи шклянку вгору, гукнув: – Васильку! Якщо ти нас чуеш, дай нам знак!

Бах! – стрiлило щось пiд столом. Дiвчата скрикнули, пампушка вхопилася за серце, Бодьо гикнув, i з писка йому вилетiв бичок в томатi. Славко нахилився пiд стiл.

– Боже! – зойкнула Наталя i затулила обличчя долонями.

Славко вийняв з-пiд столу пляшку шипучого вина. Перед тим вiн розкрутив дротик, а коли звертався до духа, пiдважив корок виделкою. Пляшка й бабахнула.

– Я напишу про нього вiрша, – сказав Бодьо.

– Васильку! Я до тебе йду! – продекламував я.

– Це буде верлiбр, – набурмосився Бодьо.

Ми зi Славком душилися вiд тамованого смiху i тiльки перезиралися.

3

Аби розважитися, Славко запропонував викликати духiв. Жоден з присутнiх, окрiм нас зi Славком, нiколи на таких сеансах не був i всi з тривогою в очах погодилися. Робити й так було нiчого.

Кiлька днiв перед тим ми зi Славком побували на спiритичному сеансi. Запросили нас двi сестрички Рока i Ока (Роксоляна i Оксана), якi мешкали у тiм будинку, де зараз ресторацiя «Купол». Цей сеанс вразив нас так, що ми якийсь час не могли отямитися, але поволi все ж дiйшли висновку, що стали жертвами змови. Хоча участь у сеансi брали також мама i бабця сестричок – яскравi панюсi в шляфроках.

Я швиденько намалював на столi по колу алфавiт, посерединi накреслив хрестика, а по обидва його боки ТАК i НІ. Потiм на тарiлочцi олiвцем вивiв стрiлочку, тарiлочку поклав догори дном так, аби стрiлочка потрапила в центр хреста. Всi присутнi мали покласти пальцi обох рук на тарiлочку. Тиша. Мертва тиша. Дiвочi пальчики вiдчутно тремтять.

– Викликаемо дух Мазепи! – проголосив я.

– Може, не треба? – вжахнувся Бодьо.

Але я випив i менi було по цимбалах.

– Дух! Ти з’явився? Дай нам знак!

Тиша. Чекаемо. Всi зосереджено глипають на тарiлочку. З Бодьового живота долинае тихеньке бурчання. Пампушка прiе. Наталя кусае вуста.

– Дух! Ти з нами? Дай нам знак!

Головне тут створити вiдповiдний настрiй. Публiка мусить увiйти в транс. Тремтiння дiвочих пальчикiв стае усе частiшим. І ось тарiлочка, зробивши рiзкий рух влiво, зупинилася на «Так!» Дiвчата зойкнули, Бодьо засопiв i заворушив губами.

– Ти хочеш з нами говорити?

Тарiлочка втекла в «Нi!»

– Ми тебе довго не затримаемо. Скажи нам, що буде з Украiною?

Тарiлочка поповзла по колу, спиняючись бiля лiтер.

– Буде вiльна, – вiдказав дух.

Тут я мушу пояснити одну рiч. Тарiлочкою крутили, звичайно, ми зi Славком, хоча Славко задля користi справи вдавав, що робить це вперше. Але ми наводили тарiлочку тiльки на першi лiтери, далi я мiг навiть забирати своi пальцi, i Славко також, а дiвчата з Бодьом, не вiрячи власним очам, продовжували гуляти по алфавiту за iнерцiею. Отже, менi досить було навести тарiлочку на «Буде вi…», i ми зi Славком могли спокiйно хляти вино, вечеряти, а тi чипiли над тарiлочкою.

Мушу при тiм сказати, що була в цьому всьому i дещиця мiстики. Не тiльки на цьому, але й на багатьох iнших спiритичних сеансах, якi я органiзовував, звучало

итання, коли ж Украiна буде вiльна. Не знаю чому, але я всюди називав 1987 рiк. А сеанси проводилися в 1973–1975 роках. Я, звичайно, помилився на чотири роки, але цей рiк чомусь менi настiльки сильно впився у пам’ять, що я й усiх знайомих своiх переконував, що Союз розлетиться до дiдьковоi мами в 1987 роцi. Правда була в тому, що тодi, власне, й настав початок кiнця.

Потiм ми перейшли на куди земнiшi проблеми. Пампушка поцiкавилася, коли вийде замiж. Виявилося, що наступного року.

– Ну, так я й планувала, – погодилася вона i додала: – А за кого?

Чи мiг я зiпсувати настрiй Бодьовi? Нiколи. Але тут i Наталочцi закортiло дiзнатися про свое замiжжя. Це в мене не викликало особливого ентузiазму, але якось викручуватися мусив.

– Є перепони, – вiдказав дух.

– Ромко? – спитала Наталя.

– Так.

– Що вiн може зробити?

– Вбити.

– О Боже! Вiн такий! Вiн може!

– Попереджати треба, – сказав я.

– Чи я подолаю цi перепони? – з благанням в голосi лопотiла Наталя.

Тарiлочка зробила рiзкий зигзаг i опинилася в центрi хреста.

– Вiн вiдiйшов, – прошепотiв я.

– Але чому? Що я такого спитала?

– Може, втомився, – сказав Славко, виставляючи на центр столу пляшки й закуску. – Духи – вони примхливi… Колись моя бабця…

І в напiвтемрявi залунала страшна цвинтарна iсторiя. Пiзно вночi ми полягали спати.

4

Третього дня, як i належиться, ми органiзували поминки. На руках у нас опинилася поважна сума, i ми вирушили на закупи.

– Здалося б i Василька запросити, – сказав я.

– Без Василька не можна, – погодився Славко.

Ми зателефонували Васильковi i домовилися зустрiтися пополуднi. Василько з’явився, як i завше, в офiцерськiй шинелi з кашкетом, збитим на потилицю.

– Васильку, – сказав Славко. – сталася бiда.

– Яка?

– Загинув наш кумпель… наш колега…

Я ошелешено витрiщився на Славка.

– А то хто?

– Бодьо.

Я отерп. Ми так не домовлялися.

– Попав пiд машину, – продовжував Славко. – Позавчора. Ховають на батькiвщинi. Якраз сьогоднi. Ми вирiшили його пом’янути.

Василько скинув кашкета i витер спiтнiле чоло.

– Йож його в дишло! Та ми ж оце недавно так закiряли! Таж я йому: «Бодик! Ти засранець!» – i обняв. Ну, як так? Хлопцi! Я не можу! Пiшли! Пiшли в «Кентавр»!

«Кентавр» на площi Ринок тодi являв собою винярню. Переважно там тлумилася молодь. Вина було море i не дорого. Там ми й засiли поминати Богдана. Коли звечорiло, накупили iжi й питва на зiбранi грошi, Василько вiд себе ще стiльки ж додав i подалися до гуртожитку.

– Хлопцi, я в кльозет, – сказав Василько, коли ми опинилися на нашому поверсi.

Ми не перечили. Ми увiйшли в кiмнату i побачили, що всi вже зiбралися з великим нетерпiнням поминати Василька. Ми почали виставляти закупи на стiл, дiвчата заходилися нарiзати хлiб, хтось вiдкривав консерви, краяв ковбасу i сало, а ми зi Славком чекали ударiв грому. Рахунок iшов на секунди. І ось урештi дверi навстiж – i являеться дух померлого Василька, який вiдразу ж помiчае iншого духа – покiйного Богдана. В результатi вся компанiя витрiщуеться на Василька, а той – на одного лише Богдана. Останнiй ще тверезий i не може нiчого зрозумiти, а Василько пiд газом i в принципi допускае, що з’ява духа можлива, особливо, якщо добре перед тим випити. А ми зi Славком вдаемо, наче нiчого взагалi не бачимо.

Врештi я наближаюсь до Василька:

– Що з тобою? Роздягайся.

– Але… але… – белькоче вiн.

– Що?

– Там… Бодьо… – видушуе пошепки.

– Там нема нiякого Бодя, – шепочу йому. – Ти просто звик його в цiй компанii бачити. Це нормальна рiч. Ти дуже перейнявся. Ходи, вип’емо.

– Але… я його бачу…

– Це дух. Його дух буде якийсь час мiж нами. А на дев’ятий день – фiуфiть – на небеса!

Тим часом компанiя починае усвiдомлювати, що ii розiграли. Понадто Славко вже не стримуе смiху i вiдверто регоче, розливаючи по шклянках вино.

– Ви… ви… негiдники! – скрикуе Наталя.

Пампушка випивае залпом цiлу шклянку «Столового» i б’е Бодя кулаком у плечi:

– Ти знав!

– Нiчого я не знав!

– Ти знав!

– Я ж дав три краби!

І то був аргумент, який переконав Пампушку.

– Васильку! – гукають студенти i починають обнiмати воскреслого з мертвих.

– Як ви могли? – свердлить мене лютим поглядом Бодьо.

І я не знаю, що вiн мае на увазi – воскресiння Василька, чи втрату трьох крабiв.

– Бодю, – обiймае його Славко. – Вiн ожив у реанiмацii! Ми просто помилилися. Ми думали – загинув. А вiн – ожив. Наша медицина робить чудеса.

Василька тиснуть в обiймах так, мовби не бачили його цiлу вiчнiсть. Але вiн уже стiльки випив, що й не особливо дивуеться. Час вiд часу лише зиркае на Богдана, трусить головою i каже: «Ччорт!», потiм повертаеться до мене, обнiмае за плечi й шепоче:

– Я не тiльки його бачу… я ж курча беля чую його голос…

– В кожному з нас живуть голоси мертвих, – пояснюю я. – Хiба ти не пам’ятаеш голос свого покiйного дiда?

– Пам’ятаю.

– А скiльки рокiв пройшло?

– Три.

– От бачиш. А Бодьо ж тiльки позавчора помер.

– Як живий. І сука

жере! Диви, як пакуе! Мою ковбасу! – потiм дивиться менi в очi: – Послухай… хiба я купував жратву для покiйникiв?

– Нi.

– А чого ж вiн ii переводить?

Пiсля цього Василько випивае ще одну шклянку i сповзае з крiсла. Ми зi Славком кладемо його на пiдлозi пiд стiною, розстеливши шинелю. Лiжка в нас зайнятi.

– Чого вiн на мене так дивно дивився? – запитав Бодьо.

– Бо ти йому нагадуеш його покiйного дiдуся, – сказав я.

5

Ранок увiрвався гучним хропiнням Василька. На сусiдньому лiжку тер очi Славко. Дiвчата пiшли на лекцii, Богдан – на працю. Я вбрався i вийшов у коридор. Холодна вода прояснила менi свiдомiсть.

– Знаете, я, певно, таки нинi чкурну додому, – оголосив я.

– Хлопцi, – озвався Василько, – менi снилося, чи я справдi бачив покiйного Бодика?

– З перепою рiзне бувае, – сказав Славко, – часом i чортики стрибають, i бiлочки…

– О-о-ой… – узявся за голову Василько. – Похмелитися… Юрчику, налий менi п’ять дека.

Я налив, i скiльки вони мене не вмовляли податися з ними на пиво, все-таки втiк. Я вирiшив iхати ввечерi до Франкiвська, та перед тим пiшов у бiблiотеку Стефаника, згадавши, що я не тiльки батяр. Але ввiйти туди менi не дали чиiсь сильнi й рiшучi руки.

– Комiтет держбезпеки! – прогримiв голос. – Пройдiмо.

Двое невисоких, але здорових дядечкiв потягли мене до авта. Я намагався з’ясувати, в чому рiч, але менi звелiли мовчати.

Авто зупинилося на теперiшнiй вулицi Бандери навпроти прокуратури. Серце мое пiрнуло у п’ятки. За тi кiлька метрiв, поки мене вели до прокуратури, я спробував згадати все найкраще у своему життi. Але коли ми почали пiднiматися сходами догори, а прокуратуру проминули, я почав трохи заспокоюватися. Дядечки вiдiмкнули кабiнет. Усерединi були стiл, кiлька крiсел i шафа. У шафi стояли папки.

– Сiдай, – кивнув один iз них.

– Ну, шо ж, – сказав другий свому колезi, – ти вже тут сам, а я пiшов…

– Да, iди… Потiм подзвониш. – І, коли дверi зачинилися, звернувся до мене: – Ну шо, Юрiй Павлович? Рiшив побалуватись?

– Що ви маете на увазi?

– Югослава, конешно.

– Та це жарти!

– Знаемо цi жарти. Бери ручку, ось папiр, пиши.

– Що писати?

– Якi розмови з тобою як югославом вели. Що просили передати за кордон. Що привезти. Все пиши.

Я здогадався, що мене заклав Ромчик. Хто ж iще!

– Шо задумався? Хто заложив? Можеш успокоiтись. То була не одна особа.

– Послухайте, я навiть не пам’ятаю цi п’янi розмови. Крiм того, я не знайомився зi всiма за руку i не знаю, як кого звати.

– Так шо, тобi фотографii органiзувати?

– Я багато випив, менi весь час пiдливали. Мене справдi запитували про рiзних письменникiв, але я не пам’ятаю, про кого.

– Про Солженiцина пам’ятаеш?

– Пам’ятаю, – вiдмовлятися було безглуздо. – Але ж я нiчого не вiдповiв.

– Да, но ти обiцяв привезти «Архiпелаг ГУЛАГ».

– Справдi? Звiдки ж я його вiзьму?

– Ми тобi дамо. Хароше iзданiе.

– Дякую, але розповсюджувати антирадянську лiтературу я не буду.

– А прописку у Львовi хочеш?

– Нi, – збрехав я. – Краще я у Франкiвську буду жити.

Ми довго ще торгувалися, чекiст пригадав усi моi грiшки ще з iнституту, пригрозив притягти за неробство й урештi поцiкавився:

– А якi тобi вiршi передав Богдан Марцiнко?

– Жодних.

– Но повинен передати?

– Казав, що дасть якiсь вiршi. Я iх не бачив. Крiм того, я збираюся сьогоднi додому.

– Ну-ну, куди спiшити? Вiзьмеш у нього вiршi i подзвониш менi. Ось телефон. Тiльки пiсля цього поiдеш додому. Ясно?

Я кивнув.

– Можеш iти.

У пошуках легкого хлiба

1

Я брiв, наче сновида, куди ноги вели, а ноги вели мене на Ринок до «Кентавра». Незважаючи на бiлий день, у кнайпi було тлумно. Я сидiв сам за столиком, i менi було зовсiм незле. Незабаром до мене пiдсiли двi гарненькi дiвчини. Обидвi високi, та це едине, що у них було спiльне. Одна з них мала кругленьке личко, густе темне волосся i налите здоров’ям тiло. Друга була руда, з тонкими рисами обличчя i хитрим поглядом.

Дiвчата замовили по коктейлю i запалили, я тупо дивився на iхнi фужери, в яких чотирма кольорами вигравав напiй. Вони цмулили його через соломинки й упiвголоса перекидалися якимись дурними фразами. Тiльки я подумав, що варто з ними заговорити, як до столу пiдсiв четвертий персонаж, грузин, приблизно мого вiку.

Вiн вiдразу почав лiпити анекдоти, й дiвчата ожили. Потiм вiн запропонував випити за знайомство. Грузин вирiшив, що ми одна компанiя, i почав виставляти коктейлi. Звали його Тенгiз, i цiкавила його бiльше тiлиста Оксана, тож я зайнявся рудавкою. Вiд випитого дiвчата розслабились, але до певноi мiри. Коли грузин почав пiдбивати свою кралю усамiтнитися, вона нiяк не погоджувалася.

– А всi разом поiдемо?

– Я не знаю… – мимрила Оксана. – Мар’янко, як ти?

Мар’янка зиркнула на мене.

– Можна й поiхати, – вiдказав я.

Грузин пiймав таксi, ми виiхали на Личакiвську i, завернувши на Мучну, спинилися бiля кам’яницi у глибинi подвiр’я. Тенгiз винаймав тут помешкання.

У нього виявився чималий бар:

а столi з’явилися коньяк, шампанське, м’ятний лiкер, сир, червоний кав’яр i цитрина. Господар став демонструвати своi коктейлi. Панночки були в цiй справi ще недосвiдченi й не знали, як такi коктейлi вставляють.

Потiм ми стали цiлуватись, i коли я врештi вiдiрвався вiд Мар’яниних уст, то помiтив, що ми самi. Тепер нам не зоставалося нiчого iншого, як перебратися на канапу.

– Зачини дверi, – попросила Мар’яна.

Заки я припер дверi фотелем, вона скинула джинси.

2

Вечорiло. Ми лежали на канапi, я дивився у стелю, смоктав через соломинку шампанське i намагався виплутатися з Мар’яниних розпитувань. У певнi хвилини панночок починае цiкавити, кого вони пригостили своiм скарбом. Правди в моiх вiдповiдях було обмаль. У таких випадках я називався художником. Це справляло позитивне враження i позбавляло багатьох iнших запитань. Говорити дiвчинi, що ти поет – небезпечна рiч, бо вона вiдразу ж попросить щось прочитати, а якщо вона у поезii тямить, як вовк на звiздах, то ризикуеш виглядати на сьвiрка. Художник – це вже щось iнше. Тут навiть не конче мати картини, можна сказати, що робиш мозаiку чи розмальовуеш церкви, i продемонструвати вiтражi «власного» виробу. Я навiть не пiдозрював, що не мине багато часу, як я i справдi зароблятиму на життя малярством.

Мар’яна, як i Оксана, вчилась у полiграфiчному й була тупа, як корок, але мала тата – директора бази. Четвертий курс – це вже такий перiод, коли роззираешся за нареченим. Випитавши мене про все, що ii цiкавило, Мар’яна замислилася, чи пiдходжу я на цю ролю.

– Ти мене споiв, – збрехала вона, млосно вуркочучи на вухо.

Так, зараз вона спитае мене, скiльки я мав дiвчат.

– Скiльки ти мав дiвчат?

Навiщо це iм, я не знаю, та в певнi моменти вони вимагають вiд нас звiту за роки, прожитi до них, i не вiдчепляться доти, доки не почують конкретноi цифри, якою потiм будуть цвиркати в очi.

– Ну, рiч же не в кiлькостi, правда?

– Звичайно.

– Коли когось любиш, коли тобi добре з цiею особою, нема сенсу шукати ще якоiсь пригоди, – видав я одну зi своiх заготовок.

Зараз вона скаже: я теж така.

– Знаеш, я теж така… просто у мене зараз нiкого нема… а в тебе?

– У мене теж.

– Налий менi шампанського… цiкаво, як там Оксанка.

– Здаеться, вони там щось смажать. Чуеш запах?

– Ага. Ну що, вилазимо?

Ми вбрались у сутiнках, потiм я засвiтив свiтло i вийшов у кухню. Бiля плити спиною до мене стояла голiсiнька Оксана i щось помiшувала на пательнi. В той час як у Мар’яни випирали ребра, Оксана була iдеально округлена всюди, де треба.

Я наблизився навшпиньки i обiйняв ii, пригорнувшись усiм тiлом. Вона не вiдразу збагнула, що я не грузин, але це ii не шокувало. Вона цьомкнула мене у щiчку i сказала:

– Помiшай, щоб не пригорiло, а я пiду вдягнусь. А то грузини знаеш, якi ревнивi? Ще тебе зарiже.

На пательнi смажилися картопля i порiзана соломкою шинка з цибулею. Я зменшив вогонь i накрив пательню покришкою.

– Ти сам? – здивувалася Мар’яна, з’явившись у кухнi.

Їi обличчя зi злизаною мною косметикою видалося значно милiшим, – виглядала тепер на пiдлiтка.

За вечерею Тенгiз поцiкавився, чи знаю я польську мову, i дуже втiшився, почувши ствердну вiдповiдь.

– Лишишся у мене сьогоднi, бо завтра на нас чекае одна робота.

Вiн викликав таксi, й ми вiдправили дiвчат по хатах. Наодинцi грузин розповiв менi, що займаеться фарцом, i на нас чекае завтра поiздка на трасу. Не знаючи мови, вiн не мiг нормально поторгуватися, вибрати потрiбнi речi чи про щось домовитися. А все ж доводилося робити дуже швидко, щоби не попастися мiлiцii.

3

Фарцiвники полювали на полякiв, як у самому мiстi бiля готелiв i на паркiнгах, так i за мiстом на заправках. Грузин мав «Волгу», i це спрощувало завдання. Заiхавши на заправку перед Городком, ми стали чекати. Ми сидiли в автi, iншi фарцiвники чатували за пивом у буфетi. Коли з’явилася перша польська машина, фарцiвники обступили ii i стали навперебiй галасувати. А що переважно всi вони були росiйськомовнi, то iхня польська виглядала дуже кумедно:

– Сорочки ма пан? Ну, сорочки… кашулi… Да, кашулi есть?… А джинси! Джинси! Споднi!

І тут з’являемося ми з Тенгiзом. Я хутенько з’ясовую у полякiв, якi саме сорочки та джинси вони мають. Тенгiз шепнув:

– Скажи: беремо гуртом усi джинси i сорочки. Сорочки – по шiсть, джинси – по сорок.

Іншi фарци готовi заплатити дорожче, та вроздрiб. Витрачати час на розглядання товару i торгiвлю полякам не хотiлося, бо кожноi митi могла з’явитися мiлiцiя. І ми перемагаемо. Поляки затраскують дверi й вiд’iжджають убiк. Тенгiз прискiпливо розглядае кожну рiч i пакуе до великоi спортовоi торби. Крiм сорочок i джинсiв, ми взяли також добру сотню помад, кiлька десяткiв дезодорантiв, розрахувались i поквапилися хутенько покинути небезпечне мiсце. Іншi фарци, мов гiени на бенкетi у левiв, кружляли довкола, гнiвно стрiляючи поглядами.

Ми рушили вiдразу ж за поляками у бiк Львова, та, проiхавши зо два кiлометри, Тенгiз зупинив авто на узбiччi, вийняв iз багажника д

i спортовi торби, набитi ущерть товаром, i занiс у лiсок.

Потiм повернувся, вiдкрив капот i сказав менi:

– Почекаемо трохи.

– На кого?

– Зараз побачиш.

Не минуло i чвертi години, як позаду з’явився мiлiцейський газик, Тенгiз вiдразу ж зробив вигляд, мовби порпаеться в моторi. Газик зупинився бiля нас, iз нього вийшло двое ментiв.

– Куди iдемо?

– До Львова.

– Звiдки?

– З Городка.

– На заправцi були?

– Нi.

Грузин поводився смiливо, навiть iз викликом. Менти попросили документи на машину, потiм зазирнули у багажник, у салон, але нiде не знайшли того, чого шукали, про що iм настукали на заправцi. Врештi, iм не залишилося нiчого iншого, як сiсти в газик i повернутися назад. Тiльки-но вони зникли, Тенгiз винiс iз лiсу торбу, i ми чимдуж рвонули до Львова. Зупинилися щойно бiля готелю «Інтурист» (тепер – «Жорж»). Прихопивши торбу, ми зайшли до бару. За столиками сидiли фарци, валютники та повii. Грузин мав своiх постiйних клiентiв i попрямував просто до столика, за яким пили каву двi жiнки й один кремезний чолов’яга. Ми пiдсiли до них, торба опинилася пiд столом.

– Сорочки по десять, джинси по сiмдесят, – сказав Тенгiз.

Жiнки обстежили вмiст торби, помацали тканину, рубчики, особливу увагу придiлили гудзикам, замочкам i заклепкам. Пiсля цього почався торг. Фарци поставили нам коньяк, але це мало помогло, бо Тенгiз не хотiв пристати на запропонованi ними цiни. Врештi, сорочки пiшли по вiсiм i дев’ять, а джинси – по шiстдесят п’ять. Помаду ми вiддали по два з половиною карбованцi, дезодоранти – по чотири, заробивши в сумi чистими триста сорок карбованцiв. То були страшнi грошi. Мiй знайомий науковий працiвник отримував за мiсяць вiсiмдесят. А тут така сума за кiлька годин!

Завершивши оборудку, ми вийшли з готелю й сiли в машину.

– Я вкладаю своi грошi, моя машина, моi клiенти, i я найбiльше ризикую. Так?… Так. Отже, четверта частина твоя. Згоден?

Ще би! Я взяв своi вiсiмдесят чесно зафарцованих карбованцiв, поплював, як то робила моя бабця, вторгувавши на базарi першi грошi, i сховав до кишенi.

Надвечiр ми подались у ресторан «Львiв» обмивати вдалий зарiбок. Тенгiз дав адмiнiстратору трояка:

– Ще три дiстанеш, як пiдсадиш нам двох симпатичних дiвчат.

– На вкус i цвет товариша нет, – засмiявся адмiнiстратор.

– Тодi зробимо так. Ведеш дiвчат попри наш столик, i якщо я пiднесу до вуст серветку, садиш.

Ми сiли за вiльний столик бiля вiкна, замовили шампанське i закуску. Пора було розслабитися. Поволi ресторан наповнювали туристи, поляки, фарци та незмiннi повii. Адмiнiстратор розсаджував iх, як йому баглося або як просили самi вiдвiдувачi. Зi сталими клiентами вiн вiтався за руку i показував зарезервований столик. Першi двi панночки, яких вiн попровадив у наш бiк, видалися безнадiйними крокодилами.

– Даремно ми нашим дiвчатам не задзвонили, – зiтхнув я.

– Свiжака хочеться.

– Ну-ну, побачимо, що нам доля пiдкине.

Врештi адмiнiстратор повiв до нас двох невисокого зросту молоденьких дiвчаток з нарум’яненими щiчками.

Дiвчатка виявилися дев’ятикласницями, хоча були так наквацянi, що виглядали значно старшими. І ось ми три години поiмо iх шампанським, напихаемо салатами, цукерками i «пiрожинами» (це так називалися совковi тiстечка з мокрого бисквiту, а по-галицьки бiшкопту), культурно розважаемо, ввiчливо затискаемо, а вони щойно перед самим закриттям ресторану погоджуються iхати на хату. І, звичайно ж, iм перед тим треба вiдвiдати кльозет. Ми сидимо, дипиваемо все, що на столi i вiддано чекаемо, в передчуттi заслуженого кайфу.

Зрозумiвши, що нам «поставили капцi», ми з горя знищуемо ще одну пляшку шампана i починаемо не надто вередливим оком обстежувати всi тi огризки, якi ще зоставалися за столами.

– А я казав: давай подзвонимо Оксанi i Мар’янi, – зiтхав я.

– Ну, да, ти в нас розумний, – огризався Тенгiз. – От пацанки! А скiльки випили! Нiчого, ще попадуться нам.

Вiн перебiгае очима вiд стола до стола, але в цю пору, коли оркестра перестала грати, за столами лишалися хiба самi профури i п’янi в драбадан полячки. Поживитися явно вже не було чим. Парочка саме таких пiдтоптаних сотворiнь гнила за сусiднiм столом i кидала спраглi погляди в наш бiк.

Тенгiз демонстративно повернувся до них спиною.

– Не дивися на них, а то ще пiдсядуть.

– Проженемо, – сказав я.

– Сумнiваюсь. Я вже стiльки вдув, що менi по цимбалах.

– Тодi якраз пора линяти.

Ще того вечора я видзвонив у гуртожитку Славка i домовився зустрiтися наступного дня в обiд у «Кентаврi».

4

На заправцi сновигають тi самi морди i зиркають на нас вiдверто вороже. Врештi у двох здають нерви i вони пiдвалюють до нашого авта. Якiсь невиразнi рибоокi типи з прищами на обличчi, для них спихнути одну пару джинсiв – це свято, а тому таких, як ми, вони ненавидять.

– Це наше мiсце. Так що дуйте звiдси, – цвиркае один, а в самого тим часом мабуть холоне живiт вiд напруження, i очi бiгають, мов сонячнi зайчики.

– Не поняв, – кривиться Тенгiз. – Ти кому триндиш? Мен

?

– Да, тобi.

– А ти не помилився? Ти знаеш, хто я?

– Не знаю i не хочу знати.

– Тодi ти просто мудак! Але нiчого, завтра ми приiдемо з Левоном, вiн тебе поставить на мiсце.

– З яким Левоном?

– А це ти в нього й спитаеш. Правда, це будуть твоi останнi слова в життi. Ясно, козел?

Я слухаю цей дiалог iз неприхованим захопленням. Ось як треба влаштовувати справи! Хлопцi перезирнулися. Але Тенгiз не дае iм оговтатися:

– Давай, валiть звiдси. Завтра розмову продовжимо.

Вони нерiшуче тупцяють на мiсцi.

– Е! Ну, ти не злися. Звiдки нам знати, хто ви. Просто треба попереджати. Так тоже ж не можна. Приiхали, товар зняли i звалили. А ми тут цiлий день тусуемо.

– Я радий, що до вас дiйшло, чао.

Коли вони вiдiйшли, я поцiкавився:

– І хто такий Левон?

– Ти що – Левона не знаеш?

– Нi.

– Ну й мудак, – регоче Тенгiз.

– Ти чого?

– Бо я теж його не знаю.

Тепер настала черга реготати менi.

– То ти теж мудак!

– Я нi. Я принаймнi чув про нього.

– І хто ж це такий?

– Крутий чувак. Заправляе великою командою фарцiв, мае зв’язки з лягавими.

– І ти його нiколи не стрiчав?

– З таким краще й не зустрiчатися. Кажуть, вiн навiть циганiв «поставив».

– А де його можна побачити?

– А тобi нащо?

– Цiкаво.

– Вiн бувае в «Інтуристi». Мае там свiй столик в Кавказькому залi. Пiдiйдеш до адмiнiстратора i попросиш пiдвести тебе до Левона. Вiн подивиться на тебе з-пiд лоба i скаже: «Даю тобi тридцять секунд. Якщо за цей термiн не вкладешся, тебе винесуть».

– Не зрозумiв. У що це я маю вкластися?

– За тридцять секунд маеш йому пояснити, чого приперся. Якщо не встигнеш, тебе виведуть, дадуть в зуби i вiдпустять.

Я рiзко втратив до нього iнтерес.

– О! Франики приiхали! – несподiвано скрикнув Тенгiз.

Польське авто спинилося за кiлька крокiв вiд нас, i фарцiвники умить облiпили його, мов таргани. Я ловлю момент, коли поляк iде платити за бензину i розпитую в нього, що за товар. Виявляеться, вони iдуть з Туреччини i мають повно джинсового самопалу. Це якраз те, що треба. Недорого i багато.

– Ми берем усе, – кажу я впевнено. – Але тут небезпечно. Зустрiнемось на стоянцi позаду Оперного.

Поляковi така пропозицiя сподобалася, бо вони й так прямували до готелю «Львiв». Коли вiн повiдомив тарганам, що нiчого продавати не буде, нас знову пропекли лютi погляди. Якась жiнка навiть спробувала вголос обуритися i щось там дзявкнула, але ii зацитькали тi двое, що спiлкувалися з нами.

Ми вiд’iхали услiд за поляками. Дорогою я сказав:

– Може, спинитися десь на узбiччi i закупити товар?

– Не вийде. Нас пасуть.

Я озирнувся. Вдалинi виднiвся мiлiцейський газик.

– Тi самi?

– Напевно.

– Коли вони встигли?

– А вони постiйно всi заправки об’iжджають. Робота в них така. Ми ж iм не дали вiдчiпного, от iх i вкурвило.

– А тепер що?

– Попробуемо змитися.

На в’iздi в мiсто ми рiзко звернули влiво, тодi як поляки поiхали просто. Потiм попетляли вуличками i виiхали на Городоцьку. Я весь час зиркав назад, але газика не помiтив. Та коли ми заiхали на стоянку, де нас уже чекали поляки, раптом з-за рогу вигулькнув i наш знайомий газик. Вiн неспiшно наблизився до стоянки i вичiкувально завмер.

– Ну i що тепер? – ляснув себе по колiнi Тенгiз. – Поляки просто уриють i все.

– Мусимо з ними передомовитись.

– Як? Навiть не думай до них наближатися.

Я витяг картку паперу i написав польською, що буду чекати в готелi бiля газетного кiоску. Потiм вийшов з авта i почимчикував до будки з морозивом. Будка стояла за будiвлею, з газика ii видно не було. Бiля будки крутилися дiти. Я вибрав одного i спитав, чи вiн не хоче морозива. Але коли я пояснив йому, що для цього потрiбно зробити, вiн зажадав не одну, а цiлих чотири порцii.

– Ви ж хочете, щоб лягавi не бачили, як я передам записку, правда?

– Ну.

– Вони менi поможуть, – кивнув на iнших дiтлахiв.

Я покiрно купив iм морозиво, дав записку, i за хвилю вони вже з галасом бiгли помiж автами, мовби граючись у лапанки. Малий ховався, пригинався i перебiгав вiд авта до авта, наближаючись до полякiв. А опинившись поруч, рiзко змахнув рукою i пожмаканий клапоть паперу впав на колiна поляковi.

Я сiдаю в авто, пояснюю ситуацiю грузиновi, i ми пiд ошелешенi погляди ментiв вiд’iжджаемо. Їхнiй газик лишаеться пильнувати полякiв. За кiлька хвилин один з полякiв залишае авто i заходить в готель. Ми зустрiчаемося бiля кiоску i домовляемось на сьому на цьому ж мiсцi. Все одно iм треба поселитися, розпакуватися й пообiдати.

Я зиркнув на годинника, пора було рухатися в «Кентавр» на здибанку зi Славком. В «Кентаврi» Тенгiз вiдразу рушив обстежувати столики у пошуках вiдповiдноi поживи. Я лишив на нього це захоплююче заняття, а сам пiдсiв до Славка бiля шинквасу. Славко замрiяно бавився порожнiм келишком. На другу порцiю його явно не вистачало.

– Повторiть, – сказав я бармену. – А менi шампана.

– Ти де пропадав? – зрадiв Славко.

– Ой, старий, де я тiльки не пропадав.

Я не розповiв йому про п

игоди з грузином, обмежившись тiльки халепою з чекiстами.

– Але ти дурний! – похитав головою Славко. – Нащо ти погодився вiддати iм тi вiршi?

– Та я ж не дам iм ту верлiброву фiгню, котру вiн засекретив: «Украiна» – «мандолiна», а вiршованi «паровози», бо ж Югославiя соцiалiстична краiна i там теж Ленiна шанують. Бодьовi шкоди цим не зроблю.

– Бодьовi не зробиш, але собi зробиш. Ти що, дундук, не розумiеш, про що iм розходиться? Вхопити тебе на гачок! Одне завдання виконаеш, потiм друге i пiшло, поiхало.

– І що ти пропонуеш?

– Не дзвони. Пiшли вони в задницю. Що вони тобi зроблять?

– А все ж таки менi страх як хочеться побачити здивований чекiстський писок, коли вiн буде читав «Натхнення в Ленiна черпаю, До нього на пораду йду!»

– Чи ти маеш iх за iдiотiв?

– Ну, добре, переконав. Як там Наталя?

– Сумуе. А ти чим займаешся?

– Та зустрiв тут одного кумпля. Халтурку запропонував.

– Що за халтура?

– З польськоi перекладаю.

– Дивись! Везе тобi. А я збираюся на рiднi села. Що передати Наталi?

– Скажи, що я термiново мусив чкуряти в Югославiю.

Ми обнялися i розiйшлись.

5

Тенгiза я знайшов аж унизу за столиком з двома студентками. Вони вже весело реготали, попиваючи вино.

– А ось i Юрко! Знайомся – Іра i Наталя.

Мене мов окропом облили. У напiвсутiнках, що панували там, я не вiдразу роздивився обличчя панянок. Але тепер, коли сiв, то побачив ту саму Наталю з прикладного, яку ще пару днiв тому так палко кохав. Це ж треба було трафитися такому дивовижному збiговi обставин! Ну, що вам сказати – мене зацiпило, заклинило, засипало снiгами.

Іра дивилась на мене розпромiненими очками, а Наталя, опустивши голову, малювала на столi китайськi iероглiфи. Якби я був китаець, я б прочитав там «сволота» або «скотина». Або ще щось подiбне.

– Іра знае польську, – пiдморгнув грузин. – Вам буде про що поговорити.

Ага! Он воно що. Ролi вже розподiленi. І Наталя, яка, зi всього видно, ще кiлька хвилин тому флiртувала з грузином, чуеться тепер незручно, але вагаеться вона недовго. Рiшення прийняте. Їi чарiвна голiвка пiднiмаеться, рученька тягнеться за келихом i нiжний голосок вуркоче:

– За знайомство!

Чи доводилось вам коли-небудь опинитися в компанii своеi вчорашньоi колежанки i ii нового кавалера? Скажу вам вiдверто – це не надто приемна ситуацiя. Навiть якщо на колежанку вам уже начхати. Особливо це дошкуляе, коли ви кохалися з панною зовсiм недавно, коли злизували з ii язичка чуттевi слова i плели усiлякi нiсенiтницi, вiд яких вона, здавалося, млiла. Тодi всi тi слова, що вона шептала вам – тiльки вам у цiлому свiтi – i якi ви вже встигли надiйно забути, починають зринати, наче роздутi потопельцi, iз дна пам’ятi. І хочеться тодi iх проказувати знову, але вже вголос, так, аби нiхто крiм неi не второпав потаемного змiсту.

Я налив собi вина, одним духом вихилив i вискалив своi чудовi зуби до Іри. Щоб я здох, вона була нiчим не гiрша за Наталю. Я хочу сказати, вона була навiть краща. Вона була просто класна дiвчина. Усмiшка не сходила з ii пухкеньких вуст.

– Ви художник? – спитала вона. – Нам Тенгiз про вас уже все розповiв.

Наталя усмiхнулася з пiдступним виразом. Мабуть, у ii голiвцi визрiвала зараз одна-едина думка: що вона висловить Славковi за те, що пiдсунув iй цього… цього… та що там кривити душею – пройдисвiта.

– О нi, далеко не все, – засмiявся Тенгiз, усе тiснiше притискаючи до себе Наталю.

А вона, стерва, й не пручалась. Навiть навпаки. Тодi я теж пiдсунувся до Іри i запропонував брудершафт, щоб перейти на «ти». Ми вихляли вино з переплетеними руками, пiсля чого вона хвилини три жувала моi вуста. Очi моi у цей час зизили в бiк Наталi. Поганий приклад заразливий – вони цiлувалися взагалi без брудершафту.

«Я мала тiльки одного хлопця!» Уявляете? Я ледь не повiрив!

Іра була тепла i затишна, я б iз задоволенням звився клубочком у неi на колiнцях i заснув.

– Тут вам не бордель! – проскреготiв суворий голос.

Над нашим столом нависла зловiсна туша буфетницi. Тенгiз спокiйно витяг з кишенi троячку, поклав iй до кишенi i спитав:

– А так?

– Та добре вже, – лiниво махнула рукою i важко покривуляла на своiх жиляках.

У «Кентаврi» ми просидiли до вечора i добряче зголоднiли, а що час був зустрiчатися з поляком, то разом подалися до готелю «Львiв». Уже здалеку ми помiтили знайомий газик, який стояв перед рестораном.

– Засiдка, – сказав Тенгiз. – Дiвчатка, йдiть до ресторану, займiть столик i замовте нам що-небудь на свiй смак. А ми ще одну маленьку справу маемо в готелi.

– Нiчого собi! – здивувалася Наталя. – Ми замовимо, а ви не прийдете.

– Ображаеш! На, – i Тенгiз вручив iй п’ятдесят «крабiв».

– Ну, це iнша рiч.

Ми з байдужим виглядом продефiлювали бiля мiлiцiонерiв i зайшли в готель. Поляк на нас уже чекав. Номер його був завалений товаром. Окрiм джинсiв, джинсових сорочок i спiдничок рiзних кольорiв, були ще й светри, колготи, хустини. Весь цей турецький «самопал» пишався ярликами вiдомих фiрм, але був для нас в

гiдний, бо коштував дешево, а що призначався для рагулiв, котрi на фiрмових речах не тямили, то навар передбачався суттевий.

Ми хутко добили торгу, i Тенгiз навiть викупив у полякiв двi велетенськi торби, якi ми вщерть натовкли шматами.

– Мусимо наш гешефт обмити, – сказав поляк, ставлячи на стiл пляшку «Житньоi».

Ми випили, та нашi чола вiд цього не прояснилися, – нас мучила думка, як це все добро тепер винести з готелю до авта.

– У вас проблеми? – поцiкавився поляк.

– Бiля входу стоiть той самий мiлiцейський газик, який за нами iхав. З торбами ми не можемо нiяк з’явитися.

– Якщо хочете, можете лишити в мене. А поки що пiдемо до ресторацii. Не вiчно ж вiн там стоятиме. Хоча… стривайте… коли ми сюди вселялися, якраз iз вивiльнених номерiв виносили брудну постiль i спускали лiфтом униз. Там унизу е пральня i мусить бути чорний вихiд.

– Справдi! Як ми ранiше не здогадалися?

6

Нам вдалося непомiченими покинути готель, занести речi до авта i вiдiгнати його на платну стоянку неподалiк. Пiдходячи до ресторану, помiтили ошелешенi погляди мiлiцiонерiв. Вони бачили, як ми входили до готелю, та не бачили, як виходили. Тепер у них з’явилася цiкава тема для обговорення.

Дiвчата, вiдчувши шару, вкрили закусками цiлий стiл.

– Де ви пропадали? – завуркотiли вони пiдхмеленими голосами. – Нас уже тут почали знiмати.

– Скiльки давали? – поцiкавився я.

– Що за жарти?

– Я просто хотiв сказати, що даю на карбованця бiльше.

– Йди в баню.

– Подарунок! – сказав Тенгiз i простягнув iм по дезодоранту.

У нагороду нам дiсталися цьомчики, та ситий любов’ю не будеш, i ми взялися наминати. Наталя, здавалося, вже змирилася з тим, що переiзд до Югославii з технiчних причин не вiдбудеться, i зосередилася на грузиновi.

Я помiтив, що попри наш столик уже кiлька разiв пройшовся якийсь хлопець, i щоразу уважно нас обстежував.

– Ти помiтив? – штурхнув я Тенгiза.

– Ну i що? – стенув той плечима.

– Не знаю. Менi здаеться, що вiн нами цiкавиться.

У ту ж хвилю хлопець знову пройшов повз нас i ледь помiтним рухом кинув недопалок цигарки в Тенгiзiв келих. Ми не вiдразу второпали, що сталося.

– Ой! – зойкнула Наталя.

– Ах сука! – спалахнув мiй кумпель i зiрвався з мiсця.

Хлопець тим часом уже покидав залу ресторану. Грузин зiрвався з-за столу i рвонув навздогiн. Хвильку повагавшись, я вчинив те саме. Так за тим хлопцем ми i вилетiли з ресторану, але тiльки для того, щоб умить опинитися в оточеннi трьох збуiв.

О-о-ой, подумалося менi, здаеться, нас будуть бити. Про всяк випадок я втягнув живота i зцiпив зуби, щоби не повилiтали. Тенгiз опустив праву руку в кишеню, де у нього лежав самовикидний ножик.

Раптом у темрявi пролунав чийсь знайомий голос:

– Це вони, забирайте.

Кому цей голос належав, я згадати не мiг. Нас повели попiд руки через дорогу, i на всi нашi смикання та запитання вiдповiдали мовчанкою. Пройшовши метрiв сто, опинилися перед дверима з табличкою «Мiлiцiя». Менi вiдразу вiдлягло вiд серця, i я розцiпив зуби.

– Що таке? Куди ви нас ведете? Що ми зробили?

Нас заштовхали всередину. У кiмнатi за столом сидiв капiтан i читав газету. З-за спини знову пролунав знайомий голос:

– Попалися голубчики.

Я озирнувся й упiзнав одного з тих мiлiцiонерiв, котрi патрулювали трасу. Був рудий з червоним обличчям. Капiтан ковзнув по нас поглядом, сповненим глибокого смутку.

– Сiдайте.

– Якi до нас претензii? – спитав Тенгiз.

Капiтан усмiхнувся.

– Де товар?

– Який товар?

– Таварiщ не по-онял, – похитав капiтан головою i подивився на мене: – Може, ти скажеш, де товар?

– Та я в очi не бачив нiякого товару.

– От iнтересно! Коли поляки вигружалися зi своеi машини, ми за ними наблюдали. Там було двi величезнi торби, набитi, як камiнь. А коли ми недавно завiтали до iхнього номера, торби зникли, хоча в ресторан вони спустилися з порожнiми руками.

– То ви побували в номерi за iхньоi вiдсутностi? – спитав Тенгiз.

– Робота у нас така.

– Вони, товариш капiтан, – устряв рудий, – зайшли в готель рiвно в шiсть годин п’ятдесят дев’ять мiнут, а в сiм сорок чотири я побачив, як вони знову заходять у готель. То iсть готелю вони не покидали. І я не поняв, як так сталося. І Коля не поняв. Хотя ми безвилазно в машинi сидiли i проiзводили наблюденiе. Коля – свiдок. Не виходили вони з готелю.

– От яка загадка! – зловiсно усмiхнувся капiтан. – Но ми ii розв’яжем. Бля буду, коли нi. Так шо давайте: добровiльне зiзнання пом’якшить вину.

– А в чому нам зiзнаватися? Ми зайшли до готелю тiльки, щоб зателефонувати по мiжмiському. Я у Тбiлiсi дзвонив. І жодного газика не було. А коли верталися, газик знову стояв, – сказав Тенгiз.

– Ах ти ж гавно! – обурився рудий.

– Ви шо, кудись вiдлучались? – спитав капiтан у ментiв.

– Куди там! Стояли як проклятi! Вiн же вас на понти бере! Коля, скажи!

– Стояли ми, – буркнув Коля i хруснув товстими пальцями.

– Добре, – кивнув капiтан. – Тодi, як казав Іллiч, пiдем другiм путьом. Де ваша машина?

– На

тоянцi. Тут недалеко, – вiдказав Тенгiз, i я вирiшив, що вiн збожеволiв.

Капiтан пiдвiвся з крiсла:

– Ну що ж, пiшли подивимось.

Але в голосi його вже не було такоi твердостi, як перед тим. Я подумав: ну, все, нам капець. Це ж треба зв’язатися з таким iдiотом. Навiщо вiн сказав, де машина?

Ми вийшли на вулицю, та нас уже не вели попiд руки, а на стоянцi взагалi пустили вперед. Тьмяне свiтло лiхтарiв лише злегка освiтлювало стоянку. Я подумав, що можна було би шмигонути в сутiнках межи авта, але, змiрявши оком металеву загорожу, зрозумiв, що тiкати безглуздо. Тим часом Тенгiз пiдiйшов до авта, хвильку подзвенiв ключами, вiдiмкнув салон i багажник i з переможним виглядом подивився на мiлiцiю. Я не вiрив своiм очам. По торбах анi знаку. Не вiрили очам i мiлiцiонери. Вони запихали голови в салон, матюкались i навiть принюхувалися.

– Товар був! – кипiв вiд лютi рудий. – Шоб я здох. Чуете запах?

– Да-а, був… Був, та загув… Дезодоранти, мать його.

– А по-моему мило, – засумнiвався рудий.

– Пердило! – буркнув, випростовуючись, капiтан. – Коли вони виходили – ви не бачили, коли товар зник – тоже не бачили! Та на хрiна менi така робота?

Вiн повернувся i, втягнувши голову у плечi, посунув у вiддiлок.

– Нiчого, – прохрипiв рудий, – ми ще вас пiдловимо.

Коля тiльки хруснув пальцями i виплюнув недопалок. Коли вони вiдiйшли, Тенгiз затраснув дверцята i сказав:

– А мiг ключик i не пiдiйти.

– Який ключик?

– Ось цей. Унiверсальний. Гарантiя – п’ятдесят на п’ятдесят.

Тут тiльки до мене почало доходити, яку аферу прокрутив Тенгiз. Це була не наша машина, а така ж «Волга». Нiколи не вiдзначаючись уважнiстю, я i цього разу не помiтив особливих вiдмiнностей, кинулися вони в очi щойно зараз.

– Ну, ти даеш! – вжахнувся я. – А якби ключик пiдвiв?

– Навiть не хочу думати. П’ятдесят на п’ятдесят.

– А якби подiбноi «Волги» не виявилося?

– Ха! Я ж ii вiдразу помiтив, коли ми авто ставили на стоянку. Ще подумав – ти диви! Копiя! Ну, а в ментярнi у нас усе одно iншого виходу не було. Та не гаймо часу. Треба вшиватися звiдси.

– Ти хочеш iхати?

– Ясно. Вони можуть вернутися, – я товар так не лишу.

– А як же дiвчата?

– От чорт! Може, ти iх привезеш до мене? Вiзьми ось грошi, купите кiру i валiть до мене.

7

Ресторан вирував у танцi. Дiвчата сидiли за столом. Але не самi, а з якимось жевжиком. При моiй появi вiн покинув iх i пересiв за сусiднiй столик до таких самих дебiлiв, як i сам.

– Скiльки заробили за цей час?

– Перестань цi своi жарти! – вiдмахнулася Наталя. – А де грузин?

– Чекае нас.

– Надворi, чи що?

– Нi, вдома. Вiн мусив негайно поiхати додому, – хтось там йому повинен телефонувати. Чекае нас у себе.

– І ти думаеш, ми поiдем до нього? За кого ти нас маеш?

– Зозулько, – погладив я ii по волоссi, – менi вже ти можеш клюски на вуха не вiшати.

– Ви що, знали одне одного? – спитала Іра.

– Львiв – велике село. Тут усi всiх знають. А ми так тiльки – з видження.

Наталя змiряла мене зневажливим поглядом i цвиркнула:

– Та чого там з видження? Приставав колись у трамваi.

Я розсмiявся i, пригорнувши Ірчика, сказав:

– Ну що, допиваем шампанюру – i гайда?

– А це недалеко? – несмiливо поцiкавилась Іра.

– На таксi десять хвилин.

– А мене вже навiть не питають, – буркнула Наталя.

– Я розцiнив твое мовчання як згоду, драга моя момiче.

– Сумнiваюся, чи я ще колись у життi зустрiну бiльшого негiдника за тебе.

– Ви щось вiд мене приховуете, – занервувала Іра. – Що вiн тобi зробив?

– Справдi, що? – стенув я плечима. – З дитиною не кидав, гаманця не крав.

– Нi, я бачу, щось мiж вами було, – Іра аж розчервонiлася вiд хвилювання.

– Та не було, – пригорнув я ii знову, – вона мене просто сплутала з одним «югом».

– З яким «югом»?

– Та мудаком. Але я з ним нiчого спiльного не маю. Наталю, не дуйся. Я буду намагатися тобi його не нагадувати.

Я розрахувався з офiцiянтом, i ми вже було рушили, але тут пiдбiг до нас той самий жевжик, котрий сидiв у них за столом.

– Дiвчатка! Ви що, вже йдете? А можна з вами?

– Нi, ми зайнятi.

– Чувак, – сказав вiн менi, – вiдпусти дiвчаток.

– Знаеш, це дуже дорогi дiвчата.

Ми з жевжиком вiдстали на кiлька крокiв, i я спитав:

– А ти на що розраховував?

– Ну як? За стiл!

– Не той калiбр.

– Вони що, валютнi?

– А ти думав! Так що тримай граби.

Ми потисли руки, i я наздогнав дiвчат.

Графоманiя вилiковуеться

Безгрошiв’я – рiч принизлива, неприемна, але водночас здатна стимулювати рiшучi вчинки. Навiть без копiйки в кишенi я не здатен був обминути книгарень i двiчi у своему життi таки поцупив книжку. Пiд час цiеi процедури, коли я ховав книжку пiд полу маринарки чи плаща, адреналiн шугав менi в голову, i я вiдчував таке збудження, наче бiг зi стрiмкоi гори, але коли виходив на вулицю, то не мiг стриматися вiд радостi i обмацував раз по раз вкрадену книжку, мовби не вiрячи, що це менi вдалося.

Значно бiльше книг я поцупив з бiблiотек. Я либо

ь перший письменник, який у цьому чесно признаеться, але письменникiв, якi б за свое життя не вкрали бодай однiеi книжки з публiчноi чи приватноi книгозбiрнi, нема. А якщо е, то це не письменник, а графоман.

Якщо ви гадаете, що цим своiм ганебним вчинком я приносив велику шкоду читачам, то глибоко помиляеться, бо книги, якi я цупив, пишалися непорочнiстю, iх нiхто нiколи не читав. Я крав поезiю та маловiдомих украiнських забутих письменникiв ХІХ – початку ХХ сторiччя, виданих у 50 – 60-х роках, коли я ще не мiг iх придбати: Стефана Ковалiва, Днiпрову Чайку, Любов Яновську, Тимофiя Бордуляка, Грицька Григоренка, Миколу Чернявського, Олександра Козловського, Василя Мову-Лиманського… Думаю, що нiхто з моiх теперiшнiх читачiв усiх цих книг не читав, а я читав та й зараз iнколи перечитую. Не раз i в мене хтось крав книжку, або не повертав, що в принципi одне й те ж.

Перiод безгрошiв’я не був тривалим, але час вiд часу давав про себе знати, коли я заглиблювався у писанину, припиняючи на якийсь час фарцування. Таких, як я, мистецьких тунеядцiв було у Львовi чимало, але у кожного був свiй спосiб заробити на пиво. Практично у кожному громадському туалетi крутився який-небудь пiдстаркуватий i гидкий тип, який пропонував вiдсмоктати за карбованця. Причому це незабутне задоволення оплачував вiн. Бiля букiнiстичних книгарень крутилися iнтелiгентнiшi на вигляд старпери, якi виловлювали молодикiв, що здавали книги, i запрошували поглянути на iхню книгозбiрню, а там пропонували вибрати собi певну кiлькiсть книг за сексуальну послугу.

Уявити свого iнтелiгентного i вихованого прутня в писку якоi-небудь почвари було понад моi сили, тому я вiд подiбних пропозицiй ухилявся, але один вiдомий поет, пiддавшись новiй для себе спокусi, пiзнiше не вiдчував жодного розкаяння чи жалю, бо мало, що його поiли i годували, то ще й на дорогу дали цiлу купу книг, якi вiн з успiхом здав у букiнiстику.

Того травневого дня 1974 року, коли я вже остаточно отаборився у Львовi, ми сидiли зi Славком Павуляком на пивi i неквапно пригублювали гальби, розтягуючи задоволення, бо на другу гальбу грошей уже не було.

– Слухай, е iдея, – сказав Славко. – Менi не дае в гуртожитку проходу один студент. Вiн пише вiршi, сам з Закарпаття, але пише якогось бiса росiйською. Нашкрябав уже три грубих зошити. Про що там тiльки нема – i до Дня космонавтики, i до Дня перемоги, i до Дня Паризькоi комуни, i до Першого травня… Одне слово, цiла купа гiвна. І от вiн мене дiстае, аби я його познайомив з поетами чи редакторами, щоб його десь надрукували.

– І що?

– Я от подумав… А що як тебе видати за головного редактора квартальника «Поезiя»?

– Ну, видаш… i що далi?

– Як що? Крутнем його на випивку i закуску. Вiн хлопець грошовитий. А ти почитаеш його вiршi, скажеш свою думку.

– Ага. Тобто поки ти будеш кiряти i жерти, я буду читати якесь гiвно.

– Нi. Ти будеш читати, поки я пiду на закупи. Пiвгодини вистачить. Далi ти вiдзначиш вiршi, якi тобi сподобалися, бажано якнайдовшi, i попросиш його переписати у двох екземплярах.

– Для чого у двох?

– Бо я хочу i собi щось на пам’ять отримати.

– А далi що?

– Переночуеш у нас. Вранцi отримаеш вiршi i обiцяеш опублiкувати в «Поезii». От i все.

– А це конче, щоб вiн цiлу нiч переписував?

– Конче, – твердо сказав Славко. – Я хочу його провчити. Може, тодi нарештi вiдлипне.

Того ж вечора Славко представив мене Петровi Ш. як поета i редактора квартальника «Поезiя» Юрiя Петренка. Петро виявився високим парубком з борiдкою. Вiдчувалося, що вiн дуже соромиться. Пiд пахвою тримав три грубi загальнi зошити. Такого свинства вiд Славка я не сподiвався, думав обiйдеться одним, але вiн, взявши у поета грошi, уже погнав ще з кимсь на закупи. Я розгорнув зошит i став читати. То була найзвичайнiсiнька графоманiя без iскри таланту, вiршi, як i попереджав Славко, були на всi трафунки життя, про рiзнi свята, про рiдну землю, про природу i т. д.

Нарештi приперся Славко, його аж душило вiд смiху, коли вiн побачив мене за тими зошитами. На столi з’явилися пляшки i закуска. Я зробив закладки на вибраних вiршах i сказав, що це треба переписати начисто, але бракуе вiрша про Ленiна.

– Про Ленiна! – пожвавiшав Петро. – Та я зараз напишу. У мене це дiло скоро.

– Ага, а ще до Дня радiо треба вiрш, – докинув Славко, вочевидь знущаючись, – а то в тебе до всiх днiв вiршi е, а от до Дня радiо нема

– І про радiо зроблю, – кивнув Петро. – Про «Голос Америки», про iмперiалiзм…

– О, о! – тiшився Славко, розставляючи на столi пляшки i наiдки, – про iмперiалiзм обов’язково. Мовляв, ворожа пропаганда заважае нам будувати свiтле майбуття. І не забудь додати коротку автобiографiю.

– Теж у двох екземплярах?

– Теж.

Та цього було мало. Славко вирiшив вiдiгратися за своi страждання:

– І не забудь про Чiлi. Зараз це дуже актуально. До того ж Чiлi мае таку широку гаму рим, що ти можеш вкресати навiть цiлу поему.

– Я можу, – погоджувався поет, – справдi, я про Чiлi забув. Альенде, Корвалан…

– Класн

рима! – прицьмакнув Славко, розливаючи винце. – Корвалан – Галан!

Петро хотiв, було, i собi налити купленого за його ж таки грошi вина, але Славко перепинив:

– Нi-нi, нi в якому разi! Та ти що? Це тiльки Єсенiн пiд газом писав. Але тiльки тодi, коли писав про любов. А коли про щось поважне, то до писка не брав. Рембо, Верлен, Бодлер теж любили випити, але ж iм не доводилося писати про речi глобальнi. Сказати б – всесвiтнього значення. Розумiеш? Ленiна ж тодi не було! Уявляеш, як iм жилося без спрямовуючоi i керуючоi ролi партii?

– А можна я канапку вiзьму? – несмiливо попрохав Петро.

– Канапку… Можна, – кивнув великодушно Славко.

І щойно за поетом зачинилися дверi, ми вже не могли стриматися вiд реготу i обсмоктування кожноi фрази. Ми пили, закусували i фантазували своi варiацii тих безглуздих вiршiв.

Бiдний хлопець римував i переписував тексти усю нiч, а на ранок принiс усе, що обiцяв. Були там вiршi i до Дня радiо, i про Ленiна, i про Чiлi. Я перебiг очима, похвалив i сховав у течку. А на прощання додав:

– Ще б фотографiю вашу…

– У мене е, зараз принесу.

– З бородою? – спитав Славко.

Здогадавшись, куди вiн гне, я спробував йому пiдморгнути, що досить знущатися з хлопця, але Славко не поступився.

– З бородою, – пробурмотiв невпевнено Петро.

– Не пiде з бородою, – категорично заявив Славко. – Збрий, сфотографуйся, а потiм можеш хоч двi бороди запустити.

На тому ми й розпрощалися. Славко провiв мене до виходу, я вiддав йому один екземпляр переписаних вiршiв, а другий забрав з собою. Коли я йому дорiкнув, що вiн не мае мiри, Славко сказав:

– А вiн мае мiру? Ти знаеш, скiльки разiв вiн мене тероризував своiми вiршами? Скiльки разiв поiв, вгощав, аби я тiльки слухав усю ту маячню?

Бiльше я у тому гуртожитку не з’являвся, але розповiдали, що Петро збрив бороду, сфотографувався i вислав фото на адресу квартальника «Поезiя». Коли ж ця iсторiя стала вiдома усьому iнститутовi i з нього почали кепкувати, це йому остаточно вiдбило бажання чiплятися до когось зi своiми вiршами. Та, зрештою, вiн, мабуть, i кинув iх писати.

Велике плавання

Незабаром по тому Славко менi повiдомив сенсацiйну рiч: Бодьо Марцiнко вирiшив купити надувного човна. Я ледь не гепнувся з подиву. Бодьо, який постiйно недоiдав, Бодьо, який трясся над кожною копiйкою, Бодьо, який ходив у стоптаних мештах i кримпленових штанях, раптом купуе надувного човна! Ми спробували його переконати не робити цього, бо де вiн у Львовi збираеться на тому човнi плавати, але Бодьо вперся, i врештi ми пiшли з ним до спортовоi крамницi i купили човна за 80 карбованцiв. То була ледь не вся його мiсячна платня.

Та цього Бодьовi було замало i йому забаглося випробувати свого човна на якiйсь водоймi. Зiбралася веселенька компанiя полюбуватися на неабияке видовище. Ми набрали випивки i iжi, бо то мав бути пiкнiк. Бодьо прихопив свою вiрну Пампушку, яку вiн називав Сонечком i писав iй нiжнi записки. Одного разу, не заставши ii у гуртожитку, залишив на дверях кiмнати такий iсторичний напис: «Сонечко, чому ти сховалось за хмарку?»!

Я кепкував:

– Покажи менi ту хмарку, за яку здатне сховатися твое Сонечко.

Ми виiхали за мiсто, потiм iшли добру годину пiшки. Сонце парило, розтоплений асфальт смердiв смолою, а вгорi над нами захлинався вiд щастя жайворонок. Захлинався вiд щастя i Бодьо, тягнучи на собi човна, пiт заливав йому очi, але вiн намагався скидатися на бадьорого. Вiн був упевнений, що знае куди веде, бо там нас мало чекати озеро, де ми усi могли б собi поплавати i випробувати човен.

Та коли ми нарештi доплуганилися до цього з дозволу сказати озера, то побачили калабаню, що мала упоперек, може, з пiвсотнi метрiв. По берегах вона геть заросла очеретом, а плесо вкривала ряска, з якоi подекуди стирчали якiсь залiзяки, патики, шини, каркас лiжка… Лiзти у таку баюру нам вiдразу розхотiлося, але Марцiнковий ентузiазм не згас анi на краплинку. Вiн напомпував човен i потягнув свое Сонечко до води. Сонечко впиралося, але для Бодя це вже було питанням честi. Вiн зайшов по колiна у воду, притримав човна, поки Сонечко сiдало, а потiм вгромадився й сам. Човен захитався i ледь не перекинувся. Бодьо весело налiг на весла, i човен, наче криголам, орючи ряску, виплив на середину плеса.

Ми тим часом розклали наiдки i почали пiкнiкувати, стежачи за Бодьовими манiпуляцiями з човном. Довго йому плавати не довелося, човен напоровся на якусь залiзяку i став несподiвано здуватися. Бодьо з усiх сил грiб до берега, але здутий човен не слухався, вiн обвисав, як шмата, i щодалi занурювався у воду. Врештi обое вивалилися в калабаню. На щастя там було неглибоко, але що Сонечко було в сукнi, то вимокло, як хлющ. Ми допомогли iм вибратися на берег i решту дня тiльки те й робили, що дерли лаха з Бодя.

Дiти кукурудзи

Окрiм роботи вантажником на книжковiй базi я ще пропрацював чотири мiсяцi у 1975-му в обласному архiвi науковим працiвником. Я не мав прописки, тому мене оформляли тимчасово двiчi по два мiсяцi. Ходити

на роботу на дев’яту ранку i йти з роботи о шостiй – для мене мука. Ненавиджу будики. Мене не так дратувало те, що я мушу встати о восьмiй, як несподiваний дзвiнок, який вриваеться в сон, руйнуе сновидiння i викликае стрес.

Директриса архiву А. Мiльшина, дружина кагебiста, намагалася впровадити дисциплiну i завела на прохiднiй спецiальний журнал, в якому кожен мав розписуватися, коли прийшов i коли пiшов. Рiвно одна хвилина по дев’ятiй вона забирала журнал, а потiм суворо вичитувала пiзнюкiв. Зайве казати, що я був пiзнюком-рецидивiстом, бо запiзнювався не тiльки приходячи на роботу, а й повертаючись з обiду.

За мiсце моеi працi правив iсторичний стiл – за ним до свого арешту працював Ігор Калинець. Про це менi повiдомили працiвники, якi сидiли зi мною в одному кабiнетi, – пан Бодьо i панi Мокрицька. Обое були неабиякими оригiналами. Пан Бодьо ходив i влiтку, i взимку в одному вбраннi – сорочка, штани i сандалi, iнколи взимку вдягав светра, але не носив плащiв, курток чи шапок. То був цiкавий чоловiк, начитаний, але дивакуватий, жив з мамою, нiколи не був одружений. Такий собi чоловiк у футлярi або вчений равлик, який нiколи не покидав своеi шкаралупки надовго i умiв, фiзично перебуваючи поряд з вами, зникати кудись духовно. Панi Мокрицька, яка мала уже добряче за сiмдесят, але мусила й далi заробляти на свою пенсiю, бо iй довоенний стаж – працю в аптецi свого батька – не зарахували, жила зi своею такою ж старенькою сестрою i теж нiколи не виходила замiж. А що пам’ятала довоеннi часи, знала багато львiвських пiсень i легенд, то я небавом з нею заприязнився.

Незабаром до нас приеднався ще один працiвник – син вiдомого львiвського композитора Никодимовича, Янек. Це було цiлком закономiрно, оскiльки в архiвi утворився цiлий польський осередок з акторiв польського аматорського театру. Тут працювала також дружина режисера Хшановського. Янек теж грав у театрi, а пiзнiше разом iз батьком виiхав до Польщi. Ми з Янеком влаштовували цiлi концерти, виспiвуючи якiсь джазовi композицii, пан Бодьо теж входив в екстаз i вступав зi своею партiею, а панi Мокрицька, усмiхаючись, кивала сивою головою.

Одне слово, я там не перепрацьовувався. Моя наукова робота полягала в тому, що я нумерував аркушi архiвних документiв. Просто тупо нумерував iх олiвцем. Оскiльки така робота не вимагала розумових зусиль, то я водночас читав ще й книжку, тримаючи ii в шухлядi столу, й автоматично цифрував картки. У будь-який мент, коли б вiдкрилися дверi, я мiг, нахилившись вперед, засунути шухляду животом.

Однiеi суботи всi працiвники архiву поiхали на екскурсiю в Олеськ. Спочатку пооглядали замок, а потiм отаборилися на природi i влаштували пiкнiк. Галявина, на якiй ми розташувалися, мала по лiву руку поле кукурудзи, а по праву гай з густими кущами лiщини. І от, вiдчувши потребу усамiтнитися, я подався в кукурудзу. Зайшов углиб якихось кiлька метрiв i тiльки-но почав збагачувати грунт надлишками рiдини, як в очi менi впало щось бiле, велике i пухке. За мить я з жахом уже зрозумiв, що це: то була задниця директриси А. Мiльшиноi. Вона сидiла до мене задом i бачити не могла, але ii увагу привернув якийсь дивний дзюркiт, який накладався на ii власний, i вона озирнулася. І тут нашi очi зустрiлися.

Тiльки уявiть собi цю незабутню картину: дама поважного вiку з голим задом i юнак з виваленим причандаллям! Добре, що на цей момент не об’явився хтось третiй. Директриса вибалушила очi i спочатку навiть роззявила рота, щоб обiзвати мене збоченцем, який пiдглядае за цюняючими дамами, а понадто директрисами, але коли погляд ii опустився трiшки нижче, вона захлинулася повiтрям. Нi вона, нi я не перервали свого природного процесу, аж до самого завершення. Цей оригiнальний брудершафт закiнчився тим, що я, як джентльмен, зник у кукурудзi й зачекав, поки першою вийде дама, а тодi прошмигнувши метрiв сто нижче, вийшов з хащiв i сам.

До кiнця пiкнiка директриса ховала вiд мене очi, та я й не намагався на неi дивитися. Але справжня благодать на мене чекала на роботi – я мiг уже скiльки завгодно запiзнюватися, мене просто не помiчали, вiд мене не вимагали розписуватися. Директриса навiть до нашого кабiнету не заходила, хоча ранiше робила це принаймнi тричi на день.

– І що то сталося, що наша перша дама нас вiдреклася? – розмiрковувала вголос панi Мокрицька.

– Вона зрозумiла, що ми безнадiйнi i нас перевиховати неможливо, – сказав Янек.

– Як ви гадаете, Юрцю? – несподiвано спитав пан Бодьо, пiдступно усмiхаючись i граючи очима. – Чи кукурудза вже доспiла?

Я здивовано зиркнув на нього: невже вiн тодi щось помiтив? Але пан Бодьо не продовжив тему, а й далi усмiхався, щось мугикаючи собi пiд нiс. А за кiлька днiв вiн принiс варену кукурудзу i всiх пригостив, а менi сказав:

– Я чув, Юрцю, що ви дуже любите кукурудзу.

– Але тiльки iсти, – сказав я i зиркнув на нього, та вiн уже вiдвiв погляд i знову щось свое мугикав.

– Цiкаво, що ще можна робити з кукурудзою, як не iсти, – розмiрковувала панi Мокрицька.

– Не так з кукурудзою, я

у кукурудзi, – докинув пан Бодьо i вмить знову сховався у свою шкаралупку.

Я знав, що видобути щось конкретнiше з цього равлика марна справа, i так для мене й залишилося загадкою, чи був вiн тим третiм, хто мiг стати свiдком дуету «цюнь-цюнь-бемоль».

Шкарпеткова соната

Життя без прописки було сповнене ризику. Вирiшивши, що вiд години до години я працювати бiльше не буду, я пiдшукав собi фiктивну роботу, на якiй би тiльки числився. Але й для неi потрiбна була прописка. І хоча я фарцував, брав на квартиру полякiв i заробляв бiльше, нiж заробив би на посадi вчителя, але у тi дрiмучi часи була кримiнальна стаття за «тунеядство», i це мене гнiтило.

Увечерi я частенько вирiшував своi фарцовi справи в ресторанах, у мене було коло знайомих, якi займалися перепродажем речей, але всi вони десь рахувалися на роботi, а я нi.

Вечорами в ресторанi збиралася поважна публiка – поляки, якi приiхали спродати товар, фарцiвники, проститутки, злодii, перевдягненi менти i кагебешники. Цi останнi чергували у кожному вечiрньому закладi, i хоч вони постiйно мiнялися, аби не мозолити очi, iх важко було не розсекретити: адже iх видавала особлива поведiнка офiцiантiв, до iхнього столу нiхто самовiльно не мiг пiдсiсти, а лише з дозволу адмiнiстратора.

Мiй кумпель Любко на прiзвисько Прум-прум якось сказав:

– Тут е один тип. Вiн усе може.

– Де «тут»?

– Оно сидить за столиком.

Я зиркнув у вказаному напрямку i побачив лисого опецька, який зосереджено розправлявся з великим шматком м’яса. Голова його нагадувала гарбуз, який почали рiзати навпiл, а потiм передумали.

– Його звати Кулюс.

– Це його iм’я чи прiзвище?

– Невiдомо. Всi його кличуть Кулюс. Пiдiйдемо? – спитав Любко.

Я стенув плечима, i ми наблизились до столика.

– Привiт, Кулюс.

Кулюс пiдвiв голову, встромив мiзинця до писка i поколупався в зубах.

– Ну, привiт.

– У нього проблема, – кивнув на мене Любко.

Кулюс витяг мiзинця з пiдчепленим кавальчиком м’яса на кiнчику довгого нiгтя, видно, плеканого саме для такоi процедури, i сказав:

– У всiх проблеми.

– Вiн не мае прописки. Не може влаштуватися на роботу.

Кулюс прискiпливим поглядом оцiнив природну копалину, мовби роздумуючи, чи варто ii повернути назад до писка, i процiдив крiзь зуби:

– П’ятсот.

Потiм стрiпнув мiзинцем, м’ясо перелетiло на другий кiнець зали i впало якомусь грузиновi у келих, але той був зайнятий дамою, яку знiмав. Любко перепитав:

– Скiльки?

– П’ятсот, – повторив Кулюс i знову взявся до м’яса.

– Прум-прум-прум… П’ятсот, – видихнув менi Любко в нiс запах пива.

Я кивнув. Таких грошей у мене не було.

– Пiшли, – сказав я.

– Слухай, Кулюс, – не здавався Любко, – а може, дешевше?

– Хiба поза Львовом.

– Га? – спитав мене Любко.

– Нехай буде. Аби тiльки на Львiвщинi.

– В Яновi, – сказав Кулюс.

– О, це недалеко, – втiшився Любко. – А скiльки?

– Половина.

– Ну, як? – спитав мене Любко. – Це вже легше, не?

– Згода, – я кивнув, i ми поплентались за наш столик.

Кулюс обiцяв зробити прописку, щойно отримае грошi, але iх ще треба було заробити. Напередоднi я вляпався по самi помiдори. До мене приiхали з Харкова друзi, з якими я разом служив, щоб купити у Львовi шмотки. І от, коли я допомiг iм закупити сорочки i джинси у полякiв, нас затримала мiлiцiя. Я в таких випадках нiколи не губився: ноги на плечi i – в прохiднi брами. Мiлiцiянти, якi зазвичай рекрутувалися з сiл з метою отримати квартиру, Львова добре не знали i вiдiрватися вiд них такому, як я, було завиграшки. Але я не мiг залишити напризволяще харкiв’ян. Нi, не подумайте, що мною керувала шляхетнiсть почувань. Моя втеча просто нiчого б не дала, бо мiлiцiя хутко б вiд них добилася, що то за фрукт так дременув.

Отже втiкати не було сенсу. Але був сенс не визнавати, що ми щось купували. Цього вони довести не могли. В торбi у хлопцiв були купленi речi, деякi з них були ношенi, i я шепнув, коли нас вели до вiддiлку, щоб вони казали, що то iхнi особистi речi.

Мiлiцiя нас розвела по рiзних кiмнатах i, в той час, як я, загартований у допитах слiдчих КГБ, наполягав на своiй версii, харкiв’яни розкололися i призналися, що купували всi речi в полякiв. Хутко вияснилося, що саме я й домовлявся, торгувався i фактично купував тi речi, а мiлiцiя вже висунула версiю, що я не просто помагав друзям, а збирався ще й на хлопцях заробити. Отже, я спекулянт.

Менi не залишалося нiчого iншого, як визнати це. Я мiг би усе заперечити, але волiв цього не робити, бо коли почув намiр мiлiцii завiтати до мене до хати, ледь не отерп – у мене вдома якраз отаборилися поляки з товаром. Я пiдписав усе, що треба, вiдчувши палке бажання мiлiцii привласнити усi речi. Нас вiдпустили, але речi, як я й передбачав, конфiскували. Коли ми вийшли з ментярнi, я, звичайно, виматюкав своiх друзiв, але розумiв, що вони, не маючи того досвiду, що я, не могли повестися iнакше.

За кiлька днiв мене викликали у Шевченкiвський суд. У присутностi начальника вiддiлку мiлiцii – товстого срак

стого кнуряки – суддя хутенько проторохтiла звинувачення i, не слухаючи моiх виправдань, винесла вирок: 35 карбованцiв штрафу. І попередила: наступного разу свiтить щось поважнiше. Таким чином я на собi вiдчув усю справедливiсть советського суду. Я не отримав на руки жодного документу, що мене оштрафували i що в мене щось конфiскували. Я навiть не знаю прiзвища тiеi суддi, яку б годилося нинi увiчнити, бо ж напевно, i дiтки ii не вiдкотилися далеко вiд яблуньки.

Дещо згодом, коли я став зустрiчатися з дiвчиною, яка проходила практику у тому судi, то почув, що вона дуже добре пам’ятае той випадок. Працiвники суду усi тi речi подiлили з мiлiцiею i потiм iнтенсивно влаштовували примiрки.

35 карбованцiв – це, звичайно, було не трагiчно, хоча на тi часи то була поважна сума – десять кiлограмiв масла. Але я стратився бiльше, бо мусив частину грошей компенсувати харкiв’янам. Таким чином я опинився на мiлинi.

Того дня, коли ми з Любком засiдали у ресторанi «Львiв», ми обмивали нашу чергову оборудку. Адже ми закупили партiю шкарпеток на тоненьких гумках. Тодi це був дефiцит. Величезна торбега зi шкарпетками знаходилася пiд столом. Любко пробував зацiкавити товаром присутнiх тут фарцiв, вони пiдходили, оглядали товар, але вiн у них чомусь не викликав ентузiазму. Згодом я второпав, що закуповувати дрiбнi речi великими партiями невигiдно, якщо ти не маеш на оцi кiнцевоi ланки, яка iх розпродасть. Ми мали лише самих перекупникiв, а тi збивали цiну. Займатися ж самому збутом поштучно – це повний менiнгiт.

Наступного дня ми знайшли покупця, але вiн не мав усiеi суми. Половину дав вiдразу, половину обiцяв за два днi. Я заплатив Кулюсу i вiддав йому паспорта. Але за два днi сталася трагедiя: такi самi iмпортнi шкарпетки з’явилися у всiх крамницях Львова i околиць за цiною дешевшою, нiж купували ми, бо ж офiцiйний долар коштував копiйки.

То був удар. Знайомий, який купив товар, повернув його назад i попросив звернути грошi. Я вiддав, що мав, i залишився в боргах. Любко, який нiколи не вкладав своiх грошей, бо iх не мав, а тiльки менi асистував, заявив, що його доля чесно зароблена, а моi проблеми – це моi проблеми. Зрештою, вiн мав рацiю, бо я був iнiцiатором усiх закупiв.

Взагалi Прум-прум був оригiнальним типом. Якось вiн, побачивши, як у мене зародили вишнi, запропонував iх зiрвати i продати на базарi. Я сказав, що коли е у нього таке шляхетне бажання, вiн може цим i зайнятися. Любко зiрвав вишнi, а потiм ми подалися на Галицький ринок з вiдром. Простояли, може, з пiвгодини, як тут хтось мене штовхнув, я зачепив вiдро ногою, вишнi розсипалися. Я кинувся iх збирати, але вишнi уже були з пiском. Любко, миттево оцiнивши безнадiйну ситуацiю, вiдразу й злиняв, а я з вiдром вишень повернувся до хати. Вдома я iх виполоскав i засипав у бутель для вина. Добро не пропало, але осад залишився.

І ось я сиджу в хатi i дивлюся на цю купу шкарпеток i думаю про свою гiрку долю. Мало того, що я ще винен грошi, то ще й цi зависли. А шкарпетки – перша кляса. На будь-якi смаки. В основному жiночi – жовтенькi, червоненькi, рожевенькi, голубенькi, зi смужками i без… Чоловiчих, темних, може, зо двадцять вiдсоткiв. Ну, допустимо, я iх залишу собi. Рокiв на десять буду забезпечений та ще й зостанеться на подарунки. А що робити з жiночими? І от беру я в руки то одну пару, то другу, розглядаю, мну у руках, розтягую i раптом… Осяяння!.. Японцi це називають «саторi»! Це коли тобi на голову падае яблуко, кокосовий горiх або вазонок з цикламеном.

Оце саме гупнуло i об мою голову. Вершечок шкарпеток був на гумках. І саме вершечок був найбарвистiшим. Я мчу до Любка, витягаю його з хати, дорогою тлумачу свою генiальну iдею, вiн не вiрить своiм вухам, я наполягаю, а вдома тицяю йому в руки ножицi, беру ще однi i – починаеться перетворення шкарпеток на гумки для хвостикiв на жiночих голiвках.

Ну, скажiть, чи то не була спасенна iдея! Гумки були теж дефiцитом, i iх завозили з Польщi. Цiлий день ми тiльки те й робили, що стригли, стригли i стригли. А наступного дня гумки пiшли за милу душу перекупникам. Нi, ми не надто збагатилися, фактично я повернув своi грошi. Якщо хтось заробив, то це Любко, але що поробиш – асистент мусить мати свiй iнтерес.

А яка доля решти шкарпеток? Нi, вони не пропали. Шкарпетки були досить високi i, хоч були позбавленi гумок, все одно трималися на нозi. Я iх носив сам, роздаровував налiво i направо, особливо тiшився ними мiй тато, бо не любив шкарпеток на гумках, якi стискали йому литку, i носив на ногах спецiальнi шлейки, на яких шкарпетки без гумок трималися.

О, що це? Я виймаю з шухляди, повноi шкарпеток, щось знайоме. Це вони. Остання пара, яка дожила до наших часiв. Почепити iх на стiну, чи що?

Пригоди новiтнього Швейка

1

На вiдмiну вiд своiх друзiв, якi майже всi вiдкосили з армii, прикинувшись хворенькими на всю голову, я мужньо вiдслужив цiлий рiк, як i належало в той час пiсля iнституту. Мене намагалися переконати зiграти ролю вар’ята, але перспектива пробути зо д

а мiсяцi на Кульпарковi якось не всмiхалася. А треба було всього лиш звернутися до психiатра i розповiсти про якусь свою манiю, наприклад, про манiю рахування.

– Розумiете, пане доктор, я все рахую. Де б не йшов. Бачу штахети – рахую, бачу дерева – рахую, бачу горобцiв – рахую… Я не можу нi про що iнше думати.

Але це треба було робити не пiд час медичноi комiсii, а заздалегiдь, а вже на медичну комiсiю можна було прийти з довiдкою про перебування у закладi для божевiльних i отримати комiсiю.

Каюсь – треба було так i зробити, бо рiк, який я пробув в армii, був для мене втрачений. Потрапив я у залiзничнi вiйська пiзньоi осенi 1976-го – майже у двадцять п’ять. В такому вiцi армiя сприймаеться тяжко, але вдача пройдисвiта далася i тут взнаки. Першi два мiсяцi ми пробули в «учебцi» в Москвi, а вiдтак опинилися у Харковi. З першого дня я почав «шлангувати», i коли командир батальйону поцiкавився, чи хтось мав справу з кiно, я вiдразу зголосився, збрехавши, що навчаюся заочно у Москвi на сценарних курсах. Командир дуже втiшився i запропонував менi написати сценарiй учбового фiльму. Фiльм уже був готовий, i сценарiй до нього був, але командир хотiв чогось цiкавiшого, а не тупого газетного репортажу, от я два мiсяцi й працював над сценарiем. Мiсцем моеi працi була гарнiзонна бiблiотека, мене нiхто не рухав, я не ходив «строем», не маршував, не мив казарму, я жив собi, як на курортi. Єдине, що менi дошкуляло, – команда «падйом!» Зриватися за командою, мчати в туалет, потiм до умивальника, затим на гiмнастику i знову ж таки «строем» iти на снiданок – це було не для мене. Одного ранку я забiг у штаб, набрав номер телефону казарми i сповiстив:

– Рядового Вiннiчука немедленно к командiру батальйона!

Заки я прибiг, мене вже усi шукали.

– Але ж я ще лiжка не заправив, – кажу.

– Нiчого, нiчого, за тебе заправлять, – пiдганяв мене сержант, i я побiг у бiблiотеку, де розлiгся собi на газетах i мирно подрiмав ще добрi пiвтора години, а потiм помив мармизу i пiшов на снiданок окремо вiд усiх.

Ще два-три таких дзвiнки – i в казармi уже зрозумiли, якою поважною особою е рядовий Винничук. Я вставав на п’ять-десять хвилин ранiше – аби лише не за командою, iшов до бiблiотеки, мое лiжко стелили, а я собi спокiйно додивлявся сни.

Жодного сценарiю я так i не написав, усi два мiсяцi я тiльки тим i займався, що читав рiзнi книжки та журнали у бiблiотецi. Я знав, що коли напишу сценарiй, то мене залишать у Москвi, а хлопцi, з якими я уже встиг здружитися, поiдуть до Харкова, а менi цього не хотiлося, та й Москва мене не приваблювала. Так i сталося – мене теж вiдправили до Харкова, а там я видав себе за журналiста. Ну, не буду ж казати, що фiлолог. Крiм того, нова моя iпостась була не такою вже й далекою вiд правди, адже я дiйсно два мiсяцi працював у «Прикарпатськiй правдi». Таким чином я потрапив у помiчники до замполiта.

У Харковi я провернув той самий сценарiй: кiлька дзвiнкiв зi штабу – i рядовий Винничук знову не ходить «строем».

Робота моя полягала у тому, що я друкував якiсь матерiали, писав для замполiта лекцii, але не скажу, що я перепрацьовувався – вiльного часу було достатньо. Одного разу я передруковував матерiали суду. Трое солдат-узбекiв згвалтували козу. Баба, яка рвала траву за пагорбом, несподiвано вигулькнула, побачила це неподобство i наробила рейваху. Суддя запитав у солдата, який тримав козу за роги:

– Ви хоч розумiете, що ви знущалися над твариною?

– Нiкак нет, – вiдказав солдат. – Коза получiла удовольствiе. Во время оргазма рогi у нейо випрямiлiсь.

Щойно звучала команда «атбой», солдатня кидалася роздягатися та пiрнати в лiжка. По тому гасло свiтло, i починалася органiзована мастурбацiя, вся казарма самовiддано дрочила, це тривало хвилин п’ять-десять, а потiм урештi все затихало. Але я провалювався в сон ранiше, я не мав причини дрочити, оскiльки час вiд часу задовольняв своi потреби з бiблiотекаркою. То було худюще кривоноге сотворiння з лисячим писочком. Типова сибiрячка, страшна, як армiйське життя очима цивiльного, але очi солдата мають iнше бачення, вони зазирають в душу, а душа Лени була свiтла i янгольська. Вона любила робити менi щось приемне, при цьому натякаючи, що радо поiде зi мною до Львова, розпитувала про мою хату i будувала широкi плани ii облаштування, серед тих приемних речей, якi вона робила для мене, були «пiражкi», якi вона сама випiкала. Тi «пiражкi» менi геть не смакували, але я iв iх, аби зробити приемне Ленi, бо знав, що вона менi теж зробить щось приемне, i це не конче будуть «пiражкi».

Солдати подiлялися за термiном, який вони вiдслужили, на такi категорii: гусь-гусак-фазан-старiк-дед. Однорiчникiв, як я, називали «вiчним гусаком».

В армii я надивився на рiзних вар’ятiв. Рядовий Цвiльов, щоб не носити шпали, заявив, що випадково проковтнув шрубу, йому не повiрили i сказали, що коли збрехав, то посадять на гауптвахту, вiн з переляку наковтався ще шрубiв та гайок i навiть кiлька цвяхiв, його завезли в госпiталь i там усе це витягали електромаг

iтом, але потому все одно посадили на гауптвахту. А то було раз офiцер, який заступив у наряд, зiйшов з глузду i почав верзти нiсенiтницi у вимкнений телефон протягом усього нiчного чергування. П’яний старший лейтенант оголосив фальшиву тривогу: «Пожежа на першому посту!» – це там, де знаходиться знамено, – солдати побачили, що жодноi пожежi нема i прапора не винесли, тодi вiн почав iх матюкати, розмахувати пiстолетом i погрожувати трибуналом i не заспокоiвся, доки не викликали начальника штабу. З нами служив Кантарiя, його дiд начебто почепив прапор над бундестагом, то був рiдкiсноi пiдлоти сержант, якось вiн зачепився з моiм товаришем Олексiем з Вiнницi, вони домовилися, що зустрiнуться один на один в спортзалi, але Кантарiя привiв з собою ще кiлькох грузинiв i вони Олексiя побили, а Кантарiя ще й ножем його чиркнув.

Незабаром мое курортне життя урвалося – пiдвело вмiння малювати. Солдати-старики, якi лаштувалися на дембель, оформляли своi дембельськi альбоми – фотографiями, рiзними записами i малюнками. Крiм того старанно готували свою дембельську форму, збираючи рiзнi значки, якi потiм можна буде почепити на груди i, гордо iх випнувши, з’явитися у рiдному селi, часто тi значки однi в одних крали або купували, бо в залiзничних вiйськах жодних значкiв чи медалей солдатам не вручали. До мене почали чiплятися «старики», щоб я iм намалював що-небудь в альбомi, теми малюнкiв вони пiдказували самi. Тут була i сцена гвалтування кози, i секс з товстезною буфетчицею, яка, приходячи до мене, прохала дати iй щось таке почитати, вiд чого б iй аж «в жопе завертело», на першiй сторiнцi альбому вiрмени прохали намалювати розiп’ятого Ісуса, а мусульмани – пророка Магомета з Кораном. А коли я на Коранi вивiв ще й арабську в’язь, вони прозвали мене «хаджi».

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить