Вiкна застиглого часу
Юрiй Павлович Винничук

«Вiкна застиглого часу» (2001) – це одна з найкращих книг Юрiя Винничука, вона мае велику популярнiсть серед читачiв, зазнала декiлькох перевидань в Украiнi й перекладена англiйською мовою. Подii в нiй розгортаються у невеликому Станiславi другоi половини минулого столiття, коли автор був ще дитиною. Люди, якi живуть у цьому невеликому мiстечку, добре знають одне одного, i кожен з них мае свою iсторiю. От тiльки не завжди зрозумiло, де в цих iсторiях зникае реальнiсть i з’являеться фантастика, де дiйснiсть перетiкае в казку. Свiт уяви еднае правду i вигадку, однак все складне i незрозумiле автор витлумачуе по-дитячому просто, бо всi учасники цих iсторiй йому дуже добре знайомi, i немае нiчого дивного в тому, що вiдьми та чарiвницi – це звичайнi сусiдки. Магiчний реалiзм по-украiнськi, замiшаний на легендах, фольклорi, свiт мальовничих видiнь, барвиста, соковита мова оповiдань, що ввiйшли до цiеi книжки, не залишають байдужими читачiв, вражаючи своею правдивiстю i одночасно прозорою наiвнiстю.

Юрiй Павлович Винничук

Вiкна застиглого часу

Вiкна застиглого часу

Вiкна застиглого часу

Я прийшов сюди i став серед хитросплетiння вулиць, серед навали людей, дерев i будинкiв, щоб ворожити ii iменем.

Я простягаю руку, проказую тричi:

– Ілаялi! Ілаялi! Ілаялi! – i люди перетворюються на шашiль, починають пiдточувати дерева, i дерева падають i не знають причини.

Зi мною коiться щось дивне: щоранку, прокинувшись вiд сну, я вiдчуваю себе росою, i як роса затьмарюе своею вродою квiти i трави, так от i я затьмарюю все живе i цю землю.

Плачте, бо коли сонце зупиниться над головою – роса зникне!

Я боюся сонця, часом виходжу серед ночi в сад i довго вдивляюся в холодне небо. Менi увесь час здаеться, нiби воно хоче менi щось пригадати чи пояснити. Пильно вслухаюся в тишу нiчного неба i ловлю окремi слова, уривки речень. Зовсiм недавно я почав iх записувати. І раптом зрозумiв – воно розповiдае менi про мене, розповiдае те, що я давно забув.

А вчора я знову вийшов у сад, вслухався i нiчого не почув. Вилiз на найвищу яблуню, щоби лiпше чути, але небо мовчало. Просидiв на гiлках всеньку нiч, не зводячи з неба очей, i зiйшло сонце, i вдарило менi променями в лице, i я побачив, що я вже не роса, а такий, як i всi, а може, вдесятеро гiрший, i коли в мене хтось кинув каменем, я пiдняв камiнь i поцiлував його.

1

У дитинствi кожноi людини був сад – власний або чужий. Ми мали сад нiчий – туди, крiм нас, нiхто не заходив, але ми знали, що коли хоч одного дня не побуваемо там, то вiн зникне i нiколи бiльше не з’явиться.

Це було так давно – коли ми були чистi, мов янголи, нiчого не вiдали про кохання, але вже тулились устами одне до одного i не знали, що це таке i чи так ми це робимо, i вiрили, що прийшли з казки i назад повернемось у казку, i клялись у вiрностi, i казав я, що оборонятиму ii, маленьку дiвчинку Ілаялi, вiд звiрiв хижих, духiв лихих i драконiв лютих…

2

Ілаялi померти не могла. Найiмовiрнiше – це я вмер. Безлiч рокiв тому розчинився в повiтрi i деколи дрiбними порошинками спадаю на землю з дощем i снiгом. І нiхто в свiтi не знае, що той дощ i той снiг – це я. Дiвчата миють у менi волосся, дiти лiплять з мене снiгових баб, i на обличчi кожноi снiговоi баби з’являеться частина мого розпачу.

3

Менi часто сниться наша вулиця, котру я так давно покинув, але достеменно пам’ятаю ii дерева, будинки i вiкна. Це була зовсiм маленька вулиця з одно- й двоповерховими кам’яницями. Все, що вiдбувалося за стiною бодай однiеi з них, одразу ж ставало вiдомим для всiеi вулицi, аж до деталей.

Влiтку вiкна моеi вулицi зеленiли й розквiтали цикламенами, азалiями, примулами, шпарагусами, а взимку iх вимощували ватою i притрушували кольоровою фольгою. До верхньоi частини вiкна пiдвiшували пампулястих янголiв з бiлими крильцями, а на Рiздво проти вiкна ставили ялинку. Коли темнiло, всi вiкна затягували фiранками, але те, проти якого стояла ялинка, завше свiтилося й манило нас, малих, до себе. Кожен мiг прогулятися вулицею i порiвняти, чия ялинка найкраща.

А кращою вона була тiльки в пана Мандрика, який невiдь яким дивом зберiг довоеннi iграшки. Таких не мав нiхто. На ялинцi пана Мандрика красувалися принци й принцеси в розкiшному вбраннi, райськi птахи з пухнастими хвостами, iскристi круглi банi, а ще казковi цукерки, якими нiхто з нас нiколи не ласував i про якi ми не раз сперечалися, чи то часом не порожнi обгортки. А ще на ялинцi було повно малесеньких чепурнесеньких янгеликiв та херувимчикiв, а пiд ялинкою стояв святий Миколай з повною торбою подарункiв. На ньому був розшитий золотом синiй жупан, пiдперезаний золотим широким поясом, а з-пiд жупана визирали червонi шаровари. З довгими бiлими вусами вiн скидався бiльше на запорожця, анiж на святого. До Миколая ми вiдчували незмiрну повагу, писали йому листи, в яких клялися бути чемними i слухатися батькiв, а в кiнцi листа, нiби мiж iншим, називали подарунки,

кi б нам хотiлося отримати. Зате Дiда Мороза ми повнiстю iгнорували, анi на мент не вiрячи в його iснування.

Одного разу, коли мама купила Дiда Мороза, щоб поставити пiд ялинкою, мiй дiдусь здер йому бороду, пiдкоротив кожуха, валянцi переробив на чоботи, а з шапки пустив червоного шлика. Тепер i в нас появився святий Миколай. Побачивши таке диво, небавом уже вся вулиця забiгала до нашого дiда, щоб i собi перейняти досвiд. А проте наша ялинка не стала вiд того кращою за Мандрикову. І ми й далi вистоювали у нього попiд вiкном.

Я довго опирався бажанню провiдати сонну стареньку вулицю, я боявся застати ii не такою, яку запам’ятав i яка з’являлася у моiх снах, боявся, що не побачу зелених парканiв, бо мали б iх замiнити металевi сiтки, стареньких розспiваних хвiрток, що вирiзнялися кожна своiм голосом, боявся, що пропали уже й тi дерева, на яких щоранку вуркотали горлицi, дерева, на якi ми видряпувалися… А найбiльше боявся асфальту, який ув’язнив ii лоно…

До останнього менту вважав за безглуздя з’явитися на Голубiй. Адже це не вiщувало нiчого доброго. Вулиця, якою я марив, могла бути зiтерта новим своiм виглядом, i той новий, а водночас i чужий, ворожий вигляд здатен навiки деформувати мою свiдомiсть, зруйнувати щось таке, що я вже нiколи не зможу вiдновити.

Дорога, що вела туди, була незнайома, жодна з тих вуличок, що прямували до моеi, не зберегла себе в тому виглядi, в якому менi пам’яталася, i це сповнювало розпачем. Це давало всi пiдстави, аби завернути назад, це мене мовби попереджало, що не варто рухатися далi, а треба повертати назад. Не було жодноi надii, що Голуба вистояла, що не торкнувся ii все зростаючий i зростаючий рiвень нашого добробуту.

Тому я не повiрив своiм очам, коли нарештi вийшов на Голубу. Менi здалося, що це тiльки продовження сну, бо в життi такого не бувае – моя вулиця мало чим змiнилася за цiлих двадцять лiт. Властиво, можна сказати, що вона взагалi не змiнилася, бо дещо тiльки посiрiла вiд старостi, може, трохи бiльше облупилася, але й далi зосталася такою ж тихою i замрiяною. Просто паркани стали сiрими, але вони були тими самими, ба навiть я впiзнавав окремi виламанi штахети. Дерева постарiли й втратили частину гiлок, але то були тi самi дерева, i горлицi спiвали в iхньому галуззi. Навiть запах пороху, який зняла зграя песикiв, був той самий. Тепер я вдихав його, як вдихае повiтря людина, що просидiла багато рокiв у пiдземеллi. Мене обпекло нестримне бажання погладити кожну штахетину чи кору дерева, справдити на слух спiв кожноi хвiртки. Але я стримався, щоб не викликати жодних пiдозр, не сполохати свого сну.

Я вiдчував, що за мною можуть стежити, я навiть помiчав у вiкнах легенькi порухи фiранок. Чи мiг я видати себе?

Кiлька бабусь пiд парканом на лавi жують теплi м’якi слова, гладять мене зацiкавленими поглядами, перекашлюються… Якщо я спитаю в них про Ілаялi, то побачу тiльки здивованi обличчя… Тут нiхто нiчого не може знати про Ілаялi, бо цим iм’ям нагородив ii я.

Будиночок вугляра зберiг свою запущенiсть i непривiтнiсть. Дикий виноград намагаеться все приховати, але йому це вдаеться лише частково. Як i ранiше, в хащах дикого винограду гнiздяться горобцi i заливають вулицю своiм голосним цвiрiньканням. Що менi сказати, коли я зайду досередини? Хто я такий? Контролер своiх снiв?… Якщо я пригадаю iм себе i вони впiзнають мене, то не промовлять нiчого. Не захочуть зi мною говорити, щоб не ворушити давнiх ран.

Але людина, яка з’являеться тут уперше, обов’язково повинна звiрити число будинку, перш нiж зайти. Дивно було б, якби я цього не зробив. Я вчасно зупиняюсь i задираю голову. Таблички на стiнi не видно, вона пiд виноградом. Якщо я не хочу, щоб мене розсекретили, то мушу запитати у цих бабусь, де тут число сiм…

Хоча… чи впевнений я, що саме сiм?… Краще я запитаю, що це за будинок, i хто в ньому живе, а тодi кивну головою – якраз вiн менi й потрiбен…

– А нащо вам цей будинок?…

Що за дурне питання? Дурне, бо я його не передбачав. Тепер мушу пояснити, що я з газовоi контори… Правда, коли я був малим, то газу ще тут не було i ми палили дровами, але зараз мусить бути… Мусить?… Вони могли вiдмовитись вiд газу… Та пiзно.

– Ви з газовоi контори?…

Для чого перепитувати?…

– Ой, як добре, бо в мене якраз плитка зламалась, i я вже третiй день…

Добре, добре, обов’язково, яке число вашого будинку, так, прiзвище, нацiональнiсть, пробачте, це жарт. Але – панi Мандрикова! Боже мiй, то се вона?! Цiкаво, як ii ялинка тепер виглядае…

Хвiртка рипить точнiсiнько так, як i колись. Хоча нi, в неi проник якийсь дивний звук i щось менi пригадав таке, що не стосувалося анi цiеi вулицi, анi мого дитинства, але що саме, я не змiг второпати i про всяк випадок ще раз вiдкрив i закрив хвiртку, навiть не задумуючись, як це безглуздо виглядае.

Тихше, попереджають листочки, ти нiчим не повинен себе видати, працiвник газовоi контори життерадiсна людина, йому невiдома ностальгiя, вiн нiколи нiчого не згадуе, тому не варто прислухатися до музики хвiртки. Інак

е цi бабусi здогадаються.

Добре, добре, я бiльше не буду.

Прохолодна мiдна клямка хворобливо зойкае, дверi важко подаються вперед, i я потрапляю в темнi сiни, де пануе запах цвiлi, квашеноi капусти i роздутих вiд напахченого нафталiном шмаття старих меблiв…

– Є тут хто-небудь?

Довкола тихо i непривiтно, але я вiдчуваю, як хтось невидимий насторожено чекае, вслухаеться в кожне слово мое i в кожен мiй крок. Сполоханий шурхiт ковзае повз мое вухо i нишкне так хутко, що я вже не впевнений, чи взагалi його почув.

– Я з газовоi контори!

Нарештi чийсь захриплий голос, який мiг належати й чоловiковi, й жiнцi, вигулькнув згори, з-за прочинених дверей, i сповз по сходах до мене:

– То з газовоi контори! Пiди вiдчини!

Над головою лунають важкi кроки, зi стелi сиплеться штукатурка, аж поки не починають скавулiти дерев’янi сходи, якими спускаеться темна важка постать.

– Добрий день. Я прийшов перевiрити газ.

– Газ як газ.

Жiнка, руки в боки, велика i товста, обличчя в темрявi. Невже це мати Ілаялi? Щось бурчить незадоволено.

– А все ж таки я повинен перевiрити. Самi розумiете – робота.

– Розумiемо, ходiть за мною.

Ми тебе впiзнали, ми тебе впiзнали, шепочуть сходи… Ти приходив сюди давно-давно i був такий малий i легенький, у коротеньких штанцях зi шлейками навхрест. Пам’ятаеш, як ти вирiзав на нас три лiтери – ІЛА?… Не бiйся, ми тебе не видамо, ми вибачили тобi це, хоч i було нам боляче. Вже тих лiтер нема, не приглядайся, бо, коли дiвчинка померла, Господиня зiшкребла iх. Ми питалися навiщо, але вона мовчала.

– Сюди.

Кiмната велика й завалена всяким непотребом, повно павутиння й пороху. В кутку залiзне лiжко, на лiжку сидить сухорлявий чоловiк з обличчям, що схоже на пожмаканий папiр, з розбурханим волоссям i жилавими руками на колiнах. Здаеться, це батько Ілаялi… Як про неi спитати?… Оно пiд вiкном на пiдлозi ii лялька.

– У вас е дiти? – киваю на ляльку.

Жiнка насуплюеться i цiдить до чоловiка:

– Вiн питае, чи е в нас дiти… Що йому вiдповiсти?

Чоловiк зводить голову, дивиться на мене бiлими, наче молоко, очима i каже:

– Скажи йому, що це його не стосуеться.

А жiнка:

– Оно лiчильник.

Я розгортаю записник, дбайливо переписую цифри i крадькома стежу за ними. Вони мовчать i не рухаються. Чекають з нетерпiнням, коли ж я нарештi заберуся звiдси. У них такий вигляд, наче я застав iх при виконаннi якогось жахливого злочину. Чому в нього такi бiлi очi? Сам чорний, а очi…

– Очi… Чому у вас бiлi очi?

Але встряе жiнка:

– Далебi, вiн стае настирливим. Скажи йому щось…

Вона впевнена, що чоловiк ii зараз скаже щось таке, вiд чого мене наче вiтром винесе. Мабуть, це вже перевiрено, бо задоволена усмiшка викривила кутик вуст у чеканнi насолоди. Вона переводить погляд з мене на чоловiка й назад, вона вже не вiрить менi, що я з газовоi контори.

– Я нiчого не скажу, – хрипить чоловiк, – я не маю що казати. Кому не подобаються моi очi, може в них не дивитися.

Коли говорить, тiло його тремтить, а кiстлявi пальцi з силою стискають худi колiна так, начеб уявляв собi, як душить мене за шию. Я ковтаю повiтря…

– Я й не дивлюся…

– Чуеш? – пiдхоплюе жiнка. – Вiн дивиться на лiчильник.

– Дивиться на лiчильник… – повторюе чоловiк за нею i зiтхае.

– Чи можна менi оглянути грубку?

Бiля грубки я намагаюся згаяти трохи бiльше часу.

«Як у них дiзнатися про Ілаялi?»

Я обмацую труби, дверцята, навiть попiл беру на палець i безглуздо розглядаю. Попiл гарячий, а грубка ледве тепла. Отже, в грубцi не палили, а тiльки щось спалювали. Може, листи, якi я писав до неi?

Ми тодi писали одне одному листи. В кутику аркуша малювали червоним олiвцем великi вуста й цiлували iх, надписавши: «Я тут поцiлував» чи «поцiлувала», перечитували вечорами i захлиналися вiд щастя.

– Що це за попiл? Ви спалювали папiр?

– Це попiл моiх старих рейтузiв, – вiдказуе жiнка i заливаеться реготом.

Мiж ii зубами багато слини, слина вся в бiлих дрiбних бульбашках, все ii тiло, наче настояне на дрiжджах тiсто, трясеться в спазмах смiху, i кожна складка на ii велетенському животищi трясеться вiд смiху, i жмут чорних волосинок, що виткнувся з бородавки на пiдборiддi, теж трясеться i… Господи, невже це вона породила Ілаялi?

Щось треба казати… щось казати…

– Один мiй знайомий…

Вони насторожуються, не приховуючи ворожих поглядiв.

– …шукае квартиру…

Вони думають: що йому треба?

– …І я… у вас нема… е-е… часом…

Перекидаються очима, наче м’ячиками.

– …кiмнати?

Глухим голосом жiнка проказуе, наче молитву, яку щойно завчила:

– У нас… немае… вiльноi… кiмнати…

– Шкода, – зiтхаю я, – бо якщо…

– Нi, в нас немае вiльноi кiмнати, – перебивае чоловiк.

– …якщо вас тiльки двое…

– Нас не двое.

Отже, вона жива? – мало не скрикнув я. І менi вже хочеться кинутися до них iз обiймами… А сходи, виходить, збрехали? Навiщо?

– …але навiть якщо вас трое, то…

Раптом вiн мов шаблею:

– Нас не трое!

А тодi встае з лiжка, заточуючись. Вiн iз зусилля

примушуе себе стояти, хоч це йому й нелегко. Я мимоволi задкую до стiни.

– І не четверо, i не п’ятеро, i не десятеро!

Плюе менi тими словами в обличчя, i вони розтiкаються по менi, хляпають на пiдлогу i там перетворюються на бiлу слизь. Я кидаю погляд на дзеркало i не бачу там цього чоловiка, хоч воно й висить за його плечима.

– Чого ви вiд нас хочете? Ви з…

– Нi, я не з мiлiцii… І не з… Я з газовоi контори.

– Чого ж ви тодi…

– Я ж кажу: мiй товариш…

– То неправда! Чого вам треба?!

Його надтрiснутий голос рветься в сухiй горлянцi, вiн змахуе руками, тодi хапаеться за серце i важко, жадiбно ловить ротом повiтря. Жiнка спиняе його руки – заспокойся заспокойся заспокойся… ойся…

– Хай скаже, чого йому треба!

– Вiн скаже, вiн скаже…

І ii теж не видно у дзеркалi. Там взагалi нiчого не видно. Може, вони не iснують насправдi?

– Послухайте, може, вас немае? Може, вас i не було нiколи?!

Спочатку жiнка тiльки мовчки дивиться на мене, а далi повертае голову до свого чоловiка i, наче домовившись iз ним наперед, починають обступати мене iз шаленим смiхом, розчепiривши руки. Роблять це непоквапно, вiдсiкаючи мене вiд дверей, наче збираються пiймати курку. Я гарячково обзираюся по кiмнатi в надii схопити якусь замашненьку рiч, бо я зовсiм не боюся цих старих, я впевнений, що легко дам iм раду… Хоча… хоча в цього чоловiка до бiса жилавi руки…

– Ілаялi! – кричу я зненацька. І це iм’я, яким я нагородив маленьку дiвчинку, лунае, наче закляття, зрештою, таким воно i е.

Старi вiдскакують вiд мене, наче пожаленi. Жiнка затуляе рукою рота, i я бачу, як ii очi бiльшають, бiльшають, а в чоловiка трясуться руки, вiн робить неабияке зусилля, щоб втримати рiвновагу.

Моi руки безсило опадають, олiвець глухо вдаряеться об пiдлогу i котиться жiнцi пiд ноги, вона вiдступае, а записник, наче голуб, змахуе сторiнками-крилами i летить-летить…

– Ілаялi! Менi потрiбна Ілаялi!

– Проведи його по сходах, щоб не впав, – каже чоловiк.

– Але менi потрiбна Ілаялi!

– …бо там темно…

Жiнка йде до дверей, насторожено вичiкуе.

– Я не пiду, доки ви менi не покажете ii! Куди ви ii сховали? Що ви зробили з нею?

Жiнка благальним голосом:

– Слухай, скажи йому, скажи йому… хай iде…

– Я не пiду… я не…

– Вона… ii нема… вона вмерла… стiльки рокiв… вiд неi нiчого вже там не зосталося… ii могилка пiд в’язами… там написано… там… Йдiть!

– Там написано «Йдiть»?

– Хiба ти не бачиш – вiн божевiльний!

– То вона мертва?!

Вiн сахаеться вiд мене, вiдмахуеться руками вiд мого крику, наче вiд полум’я, що обпiкае його обличчя довгими язиками.

– Та це ж не вона мертва, а я! Я! Я! Хiба ви не бачите? Перед вами труп, який давно вже розклався! Ви не чуете запаху? Пiдiйдiть ближче! Не бiйтеся хробакiв – вони прирученi, вони своiх не кусають!

Жiнка ховае обличчя в долонях.

– Йдiть!

– Ах, ви хочете мене спекатися? Я знаю – ви спалили ii! І то не попiл старих рейтузiв, а попiл бiдолашноi Ілаялi! За що ви ii спалили?

– Змилуйся над нами! Змилуйся над нами!

Вони обое проказують цi слова невiдомо до кого, але з такою вiрою в голосi, що я зрозумiв – цi слова не до Бога зверненi.

– В кого ви просите милосердя? В диявола? Дарма! Просiть у мене! На колiнах просiть, щоби я змилувався! Посипте голови попелом!

І тут я знову глянув у дзеркало i вже не уздрiв там кiмнати, вже нiчого там не було, тiльки густий сизий туман клубочився в ньому, знизу пiднiмалися срiбнi бульбашки, лопалися з глухим трiском, а вдалинi зникали двi ледве видимi постатi, зменшуючись на очах. Раптом з’явилася чиясь бiла вузька долоня з розчепiреними пальцями i затулила вiд мене тi двi постатi, а тодi й сама розчинилася в туманi, але ще перед тим, як туман мав розсiятись, там мигнули знайомi зеленавi очi, то були очi Ілаялi, i коли туман зник, я побачив у дзеркалi пустир, я вiдвiв очi вiд дзеркала, озирнувся довкола i побачив лише пустир: сiрi купи камiння, оплетенi повiйкою, оточенi будяками, а над ними лiтали комахи, i повiтря переливалося i бринiло. Високо в небi – голос яструба.

Враз у моiй горлянцi розмотався клубок розпачливого вереску:

– Це неправда – вона живе!!!

Будяки осудливо закивали головами.

– То ii нема?

До кого я звертався?

– І не буде нiколи-нiколи?

Яструб знову закричав, i видко було, як вiн стрiмко падае у траву i за мить злiтае вгору, а в кiгтях б’еться якась тваринка i страшно пищить, i той писк нагадуе менi мiй власний голос, i я вже не чую пiд собою нiг i бiжу пустирем, а назустрiч менi – крислатий горiх, до гiлок якого почеплена гойдалка. Колись вiн рiс на подвiр’i Ілаялi, вона дуже любила гойдатись. (Гойда-гойда! Вище, вище! Гойда!) Тваринка пищить так пронизливо, i менi здаеться, наче крiзь моi вуха тягнуть цупку нитку. (Гойда-гойда! Не бiйся, не впаду!) Зненацька голос яструба чую над собою i свист його тiла, що протинае повiтря, а я бiжу зi всiх сил до горiха в надii сховатися в його дуплi, i страх затискае в клiщi мое налякане серце, а яструб ось-ось упаде менi на

тiм’я, i я пищу точнiсiнько так, як i тая тваринка, бо вже бачу, що не врятуюся, – дупло в горiховi таке вузьке, i я нiколи не проникну в нього, а моя Ілаялi смiеться: «Гойда-гойда-гойда!»

Граната на двох

У пивницi було тьмяно i гамiрно, з вулицi долинав пронизливий скрегiт трамвайних колiс. Треба було нахилятися до спiврозмовника, аби що-небудь почути.

– То ви не пригадуете мене? – спитав я старого Тарковича.

– Направду, нi, – похитав головою, не зводячи з мене здивованого погляду. Потiм вiдсьорбнув пива i сказав: – Стiльки людей за життя бачиш…

Голос мав хрипкий i втомлений. На устах вибачлива усмiшка.

– Певно, я змiнився, якщо не пiзнаете мене. Ви – Таркович, правда?

Почувши свое прiзвище, блиснув очима i знов уважно подивився на мене. Усмiшка зiв’яла.

– Я товаришував з Мiськом.

Вiн враз зацiпенiв, i рука його мiцно стисла гальбу, аж побiлiли пальцi. Але обличчя вже потеплiло. Щось схоже на страх було перед тим на ньому. Мабуть, хтось неприемний спав йому на гадку, коли намагався мене впiзнати. Хтось, кого вiн боявся i ненавидiв. Тепер це минулося. Вiн знову всмiхався – лагiдно й зi смутком. Вивчав мене поглядом, але видно було, що не впiзнае.

– То ти знав мого хлопця?

– Так. Ми з ним були нерозлийвода. Я часто бував у вашiй хатi.

– Правда? Бач, як воно… Я думав, що всi вже за него забули…

– Я пам’ятаю Мiська.

– То ви, певно, й разом до школи ходили, так?

– Так. Вiд першого класу.

В очах його заблищали сльози, й усмiхненi губи затремтiли. Повiльно витяг з-пiд столу худу руку i погладив мене по головi.

– Тепер був би вже Мiсько таким, як ти…

Його рука сповзла менi на рамено i застигла. Була в нiй вага всього свiту. З хвилину вдивлявся кудись у темну мокру пiдлогу, потiм звiв голову i сказав:

– Нi… не можу його уявити таким дорослим.

Витер кулаком очi й додав:

– Знаеш, як по правдi… тяжко менi його згадувати… Та й менi вiддавна нiхто вже про нього анi не спiмне.

– А ваша жiнка? Вона б мене вiдразу впiзнала… Вгощала нас кнедлями…

– Вмерла на рака… Вже бiльше як десять лiт… Так… Вона б тебе впiзнала… Вона вас усiх знала… Скiльки то вам було… тодi? – здавалось, наче вiн мене перевiрити хоче.

– Одинадцять.

– Так… – змiряв мене поглядом, – одинадцять… Тепер би було тридцять два… Час iде…

Стара закинута цегельня болiсно вiдчувала торохтiння поiздiв, якi проносились неподалiк. Вона здригалася i злякано щулилась, а бiленькi квiточки повiйки, що густо обплели руiни, тремтiли разом з нею.

Ми з Мiськом сидiли на уламку муру й гойдали босими ногами. Вдома я не мав права гойдати ногами, бо зараз же дiставав потиличника вiд бабцi:

– Перестань! Хочеш дiдька вигойдати?

Коли я розповiв про це Мiськовi, вiн одразу ж загорiвся пiти на цегельню i там вигойдати дiдька.

– А як вигойдаем, то що з ним будемо робити? – питав я.

– Як то що? Хiба ти не знаеш, що роблять з дiдьком?

– Не-а…

– Можна ним командувати. Вiн що захочеш зробить для тебе.

Дорогою ми вимрiювали найпотаемнiшi бажання.

– Я попрошу цiлу виварку морозива, – облизався я.

– А я попрошу чарiвного коня. Сяду на нього i поiду шукати собi царiвну.

– Нащо тобi царiвна?

– Я визволю царiвну, привезу ii сюди i покажу Нусьцi.

Нуська була об’ектом нашого палкого кохання. Дарма що вона вже школу закiнчила i мае кавалерiв, а нам лiт як наплакав кiт. Ми закохалися в неi одночасно, а тому й вирiшили одружитися на Нусьцi удвох.

Ми iй писали записки i пiдкидали в поштову скриньку. Нуська читала i смiялася. Клаптики списаного паперу пiдхоплював вiтер i розносив по вулицi. Ми гiрко страждали. Одного разу Мiсько сказав:

– Ми дурнi. Треба писати вiршами.

І тут вiн прочитав менi вiрш, буцiмто ним придуманий:

Нусю дорогая!
Я тебе кохаю.
Серце в грудях б’еться.
І до тебе рветься.
Кров у венах бушуе
І любов мою до тебе шуруе.

Я не повiрив, що такого гарного вiрша придумав Мiсько. Але довести не мiг, а тому вирiшив сам написати вiршоване послання.

Понадто до цього у мене був родинний хист. Бабця, татова мама, писала винятково вiршованi листи, навiть тодi, коли опинилася у Сибiру, а тато складав римованi поздоровлення всiм знайомим на всi свята. Тато був визнаним поетом. Усi його вiтання неодмiнно закiнчувалися згадкою про троянди, якi обов’язково повиннi встеляти «життеву» дорогу. Саме тому це дiло повинно б менi краще вдатися, нiж Мiськовi, i я з запалом кинувся у вир вiршописання. Перший мiй твiр виявився понад усi сподiвання:

О найкраща в свiтi Нусю,
Я тебе не надивлюся:
В тебе очi – темнi ночi,
В тебе брови, як пiдкови,
В тебе губки, як голубки,
В тебе щiчки, як двi чiчки.
Я без тебе пропадаю —
Сотню раз на день вмираю.

Мiсько зблiд, i в очах його засвiтилися сльози.

– Це не ти придумав! Обманщик! Думаеш, я не знаю?

Його сiм’я була далека вiд лiтератури.

– Як то не я? – обурився я. – Хто ж iще?

– Твiй тато! От хто! – зловтiшно повiдомив Мiсько, i, видно, ця здогадка покращила його наст

iй, бо сльозинки в очах зникли.

Я йому, звичайно, не признався, що риму до «губки» випитав таки в тата. Але все решта – мое.

– Ах, так! Не вiриш! Ну добре, пiшли в садок, я при тобi напишу ще одного вiрша.

Ми сiли в траву, i я почав працювати над черговим шедевром:

Без тебе я мов пташка без крила,
Без тебе я мов квiтка без стебла.

Мiсько розпачливо колупався у носi.

Без тебе я мов човен без весла,
Без тебе я мов те вiкно без скла, —

добивав я Мiська.

Без тебе я мов дверi без замка,
Без тебе я мов борщ без буряка.

Мiсько люто сопiв i вовтузився. Нарештi не витримав:

– Досить!

– Але я можу ще дуже довго писати.

– Не треба! – верескнув вiн. – Що я тобi зробив?

– Нiчого. Чому ти бiсишся?

– Бо ти зрадник.

– Я – зрадник?

– Ти за моею спиною навчився писати такi гарнi вiршi! – i Мiсько заплакав.

– Не плач, – втiшав я. – Ми цi вiршi пiдпишемо вдвох: «Юрко i Мiсько». Добре?

– Нi, не добре. Краще «Мiсько i Юрко».

– Але ж це я iх склав.

– Ну i що? А хто твiй найкращий кумпель?

– Ти.

– От i пiдписуй: «Мiсько i Юрко».

Оскiльки честолюбство на ту пору ще в мене не розвинулось, то я хутко пристав на його пропозицiю, i ми помирилися. Правда, ненадовго. Ще того-таки дня Мiсько не витримав i ляпнув:

– А все-таки я сильнiше ii люблю.

– Чому ти? – обуривсь я. – Ми ж домовилися, що будем ii любити однаково.

– Але я сильнiше.

– Неправда!

– А от i правда! Ти б змiг задля неi вмерти?

– Вмерти? – я задумався. Бабця розповiдала, що померлi живуть на небi. Я глянув у небо – воно було чисте й порожне. Там навiть не було будки з морозивом. Нi, вмирати менi якось не хотiлося. Але ж не мiг я признатися в цьому! – Вмерти? – перепитав я. – Запросто.

– Бреши бiльше.

– Та я за Нуську! – вдарив я себе в груди. – За Нуську я не те що вмерти, а й… – тут я затнувся й гарячкове почав перебирати в пам’ятi все, що для мене дороге, але дорогого було дуже багато. – Та я за неi мiй новий моряцький костюм вiддав би! От!

Моряцький костюм був предметом заздростi не одного Мiська. Проте вiн не здавався.

– А я за неi отруюсь!

– І я.

– І ти?

– А ти думав!

На якусь хвилину запанувала мовчанка. Нарештi вiн процiдив крiзь зуби:

– Я за неi точно отруюсь.

– А я, думаеш, не точно?

– Ну добре, давай разом труiтися.

– Давай.

– На спiр!

– Давай!

– Як не отруiшся – вiддаси моряцький костюм.

– А як ти не отруiшся – вiддаси ножика.

Ми вдарили по руках i сiли писати прощального листа для Нуськи. Писав, звичайно, я. Ми повiдомляли Нуську, що не можемо бiльше винести ii зневаги й тому вирiшили покiнчити самогубством. Саме так: «покiнчити самогубством». Ця фраза менi запам’яталася з якоiсь книжки. Мiсько тiльки присвиснув:

– Ну ти даеш!

«Нашi тiла знайдеш на цеголцi i коли iх оплачеш, то поховай в однiй могилi у себе в саду i посади що захочеш. А на могилi напиши:

Були два хлопцi, наче двi перли,
Та вiд кохання палкого вмерли.

А коли надумаеш i собi через нас умерти, то допиши:

А поруч Нуся, горем убита,
Їх навiть смерть не змогла розлучити.

Отрути ми тобi залишимо».

– Додай «цiлуемо», – порадив Мiсько. – І пiдпиши. Але мене першим.

– Тепер дiло за отрутою. Де ii взяти?

– Як де? – дивуеться Мiсько. – Твiй тато лiкар чи не?

Саме цього я й сподiвався. Я побiг додому i вiдшукав у батьковiй шафцi з медикаментами пляшечку, на якiй красувалася наклейка з черепом та кiстками. Я ii намочив, обережно здер i наклеiв на хлористий кальцiй, яким мене «труiли» мало не щодня моi батьки.

Череп з кiстками подiяв на Мiська, як на кота холодна вода. Вiн зблiд i похмуро засопiв. Вiдступати було пiзно.

Йдучи на цегельню, я, як мiг, тамував свiй життерадiсний настрiй, але, мабуть, це вдавалося менi важко, бо я помiчав заздрiснi погляди Мiська. Вiн теж пробував усмiхатись, та цi його усмiшки були надто вже страдницькi.

Ми сiли на камiнь, i вiн тремтячим голосом сказав:

– Не додумався взяти щось запити? Воно ж, напевно, гiрке.

– Напевно.

– Може, я за яблуками побiжу?

– Та ну. Все одно вмирати.

– А ти не боiшся?

– Не-а. – Я витяг пляшку. – А ти боiшся?

Мiсько обурився:

– Я? Нiколи в життi. Щоб ти знав. Давай пий.

– Я перший?

– А ти думав! Знаю я тебе. Мiсько вип’е, а ти втечеш. І тодi Нуська залишиться одному тобi.

– Дурень ти.

– Сам дурень. Пий.

– Хи-итрий! Як вiршi пiдписувати – Мiсько перший! А як труiтися?

– Слухай, або ти п’еш, або я всiм розкажу, який ти боягуз.

– Фу, налякав! Можеш розказувати. Я вже буду мертвий.

І я з трагiчним виглядом, закотивши очi, зробив ковток. Гiркота перекривила менi рота. Хоча зараз пiшло менi оце пiйло набагато легше, нiж тодi, коли мама з татом примушували.

– Що, т-таке гi-гiрке? – спитав Мiсько.

– Ще й яке гiрке! Як наше життя, – вiдповiв я улюбленою приказкою моеi бабцi, бо життя мiняеться, а приказки залишаються. – Тепер ти пий.

На Мiська було сумно дивитися. Вiн витер спiтнiле чоло i в

яв плящину.

– Ну, не тягни, – сказав я.

– А чому ти не вмираеш?

– Отрута дiе через пiвгодини.

– Краще б зразу, – зiтхнув Мiсько. І ликнув «отруту». – Ве-е, яка гидота. Нема нiчого загризти?

На нашу радiсть, у мене в кишенi знайшлася розлiзла цукерка.

Мiсько закрутив пляшечку i поставив ii на камiнь.

– Як ти думаеш – Нуська теж отруiться?

– Не думаю. Вона нас так сильно не любить.

– От свиня! Ну за що нас не любити?

– І то правда.

– Про нас, напевно, в газетах напишуть.

– Що там в газетах! Про нас книжку напишуть. «Юрко i Мiсько – найбiльшi кумплi». От як вона буде називатися.

– Нi, не так, а «Мiсько i Юрко». Ми ж домовились.

Проте менi така назва не дуже подобалась, i я сказав:

– А лiпше буде ось як: «Трагiчне кохання до зрадливоi Нуськи». Правда, гарно?

– Еге, як у кiно… Як ти думаеш – може, про нас i кiно знiмуть?

– Ясно – знiмуть. Індiйське.

– Чому iндiйське?

– Бабця моя каже, що iндiйськi фiльми найкращi в свiтi.

– Нуська подивиться – i гiрко заплаче… Але вже буде пiзно.

– На нiй тепер нiхто не вжениться. Всi будуть казати: «І як ти могла довести до смертi таких гарних хлопцiв?» Скажи?

– Я думаю, що мiй тато ii заб’е. Вiн iй такого не подаруе.

– Ясно – не подаруе, – погодився я.

– Може, нам треба лягти? – запитав не в рiч Мiсько.

– Для чого? – не зрозумiв я.

– А що – сидячи вмирати?

– Звiдки я знаю? Я iще нiколи не вмирав.

Ми лягли в траву i задивилися в небо.

– А давай пiсля смертi будемо приходити до Нуськи i страшити ii? – запропонував Мiсько.

Менi ця думка дуже сподобалась.

– Давай… А ще можна стати упирями i пити ii кров.

– Ух ти! Точно?

– Ну!

– Тодi давай ще й з Кобри кров пити.

Це наша вчителька, ми ii терпiти не можемо.

– Хе-хе! – втiшивсь я. – Пам’ятаеш, як вона нам казала: «Доки ви, iроди, кров мою будете пити?»

– Тепер хай знае.

Ми замрiяно замовкли.

Я подумав, чи не пора признатися Мiськовi, що його обдурено? Та, зиркнувши на нього, я побачив, що в цю хвилину вiн уже лiтае попiд вiкнами Нуськи i страшить: «Гу-у-у!» Навiть губи його були зараз в дудочку. Блажен вiруючий, як не раз говорила моя бабуся.

Я вiдвiв очi i намагався уявити, який же переполох зчинить наша передсмертна записка. Вiдлупцюють чи нi? Мусять. Але не це головне. Найбiльше мене хвилюе, чим будуть бити. Паском чи вiником? Вiник менi бiльше подобаеться.

– Може, й ти був тодi на цегельнi, як вони з тим малим гранату знайшли?

– То, власне, ми з ним обое i знайшли, – сказав я з такою втiхою в голосi, аж вiн сполохано глянув на мене. – Пробачте, я нехотячи зрадiв… бо ви мене згадали…

– То це ти був iз ним?

– Так, я. Ми обое знайшли ту гранату.

– І ви з ним ii викопали?

– Так.

– А потiм обклали дровами й пiдпалили?

– Так.

– Обое?

– Так. Нас тiльки двое й було.

– І коли вона вибухнула, ви були разом?

– Були разом.

Вiн дивився на мене, мов на марсiянця. Здавалося, ось-ось похитае головою: «Такого не бувае».

– І коли вона вибухнула, були разом… – повторив, не зводячи з мене вологих очей. – Але ж… але ж…

Пiт виступив йому на чолi, i затремтiли вуста. Вiн мене поволi впiзнавав, i так само поволi поверталися до нього з давнини тi пекучi запитання, якi колись душу карали. Вiн i тодi нiяк не мiг цього збагнути – чому Мiсько? Чому саме вiн?

Таргани

У певнi днi вдосвiта моя бабуся вирушала на луги i збирала трави, поверталася, коли всi ще спали, i заходилася в’язати зiлля в пучечки та вiшати на стiнах. Завдяки цьому моi дитячi лiта наскрiзь просякли дивовижною гамою пахощiв, адже i спав я на подушцi, яку бабуся набила висушеним зiллям. Тiльки покладеш голову на таку подушку, i враз провалюешся в глибоку саджалку сну, де вже тебе пiдхоплюе лагiдна течiя i несе, вигойдуючи, всю нiч до самого ранку.

Хвороби, вiд яких лiкувала бабця, видавалися менi загадковими i чудними. Частенько до нашоi хати забiгали молодi дiвчата й купували якесь таемниче зiлля, а я iнколи намагався пiдслухати, про що ж вони шепочуться на кухнi:

– А як не поможе? – питала тремтячим голосом дiвчина.

– Коли не бiльше мiсяця минуло, то поможе, – твердо вiдказувала бабця.

– А коли бiльше?

– Ну, то спробуемо iншого способу.

– То, може, вiдразу?

– Дайсi на стримане, доню. Поп’еш того узвару тиждень, а тодi приходь.

Уява моя вимальовувала чародiйний напiй iз зiлля, завдяки якому дiвчата могли перетворюватися на пташок i лiтати попiд небесами або ставати невидимими. Але бабця, не зморгнувши оком, пояснила, що то приворотне зiлля, аби коханого повернути, i менi вiдразу стало нецiкаво.

Коли дiвчата приходили до бабцi проколювати вуха, я неодмiнно асистував при цiй процедурi i тримав слоiчок зi спиртом, у якiм плавали бiлi шовковi ниточки засиленi в голки. Бабця вибирала пiнцетом голку з ниточкою, проколювала дiвчинi вухо i зав’язувала ниточку на гудз. Через кiлька днiв, пiсля того, як ранка заживала, бабця висмикувала ниточку, а натомiсть засиляла кульчики.

Одначе зiлля бул

не единим засобом лiкування. Існував ще один дуже вже нетрадицiйний спосiб – лiкування рiзними жучками i тарганами, яких бабця засипала у пляшки, слоiки, бутлi i заливала тим або iншим плином, а потiм виставляла на сонце, i тодi там вiдбувалися якiсь дивнi мiстичнi процеси, внаслiдок чого утворювалася чудодiйна настоянка, котру бабця потiм по крапельках вдiляла всiм стражденним. Особливою привабою вiдзначалися слоiки з жуками, яких збирали на ясенах. На жодних iнших деревах цих дивовижних неймовiрно красивих перламутрово-зелених жукiв я не бачив. Бабця, ясна рiч, сама на ясен не лазила, але завше знаходила когось, хто iй тих жукiв назбирував. Ясеновi жучки помагали при болях в колiнах i суглобах, iх накладали на болюче мiсце i замотували бинтом.

З ясеновими жуками проблеми не було, у червнi вони обсiдали кожен листочок, кожну галузочку i лiниво перебирали лапками та ворушили вусиками. Коли по них сягала чиясь рука, жучки навiть не чинили спроби тiкати, i щойно опинившись у пальцях, починали розпачливо бити нiжками, здивовано крутити голiвками i напружувати своi довгi тугi тiльця. Та все намарне, iх чекала завше однакова доля – опасти у слоiк, де вже десятки iхнiх кумплiв гарячково копошилися, лiзли кудись у рiзнi боки, спинаючись на гладеньке скло, спихаючи одне одного, i хiба що роздратовано похрумкувати крильцями. З тоi хвилi вони вже не втихомирювалися до самоi смерти, вже нiколи до них не повертався той солодкий сомнамбулiчний стан мрiйливоi дрiмоти на листочку ясена, залитого сонячним сяйвом, золотий саркофаг оливи ставав iхнiм останнiм притулком. Там вже вони, ув’язненi в густий тягучий плин, поволi знемагали i, впокорено склавши лапки на грудях, випускали крiзь марлю мiкроскопiчнi праведнi душi в свiй жучиний рай.

А ще бабуся скидала жучкiв до бутля, пересипаючи кожен шар цукром. Бутель, зав’язаний марлею, морився на пiдвiконнi, вбираючи радiсне тепло. Коли вiн наповнювався, i цукор набирав рожевого вiдтiнку, бабуся заливала його до половини оцтом, а решту – спиртом. Бутель продовжував засмоктувати в себе свiтло, поки сумiш не темнiла до кольору смаженого цукру. Все, що мало осiсти, осiдало на дно, а рiдина поволi випрозорювалася i вигравала в променях сонця. Але то вже була не просто рiдина, а засiб вiд ревматизму.

Коли приходили пацiенти, бабуся поiла iх з ложки тiею жукiвкою, а самих жучкiв прикладала до болючого мiсця. Пацiент кривився, i золотавi краплi стiкали з кутикiв уст.

Пiд бабусиними пальцями жучки, висотанi спиртом, лускали i розсипалися, пальцi iх розтирали по тiлу, доки не лишалося iно саме зеленаве лискуче порохно, але й воно небавом зникало, а бабуня тим часом шепотiла щось таемниче i мудре. Цей шепiт змушував завмирати й тривожно вслухатися, мовби це стосувалося i мене. Дивовижнi заклинання, мов срiберний серпанок, закутували мене i пеленали, i я пiдкорявся iхнiй чарiвливiй дii, линучи в уявi лiсами й лугами, рiками i ярами до моря-океану, до острова Буяна, де дуб зеленим гiллям хитае, де змiiна цариця Лага усi болячки на себе приймае.

Тарганiв бабуся розкладала на бритванцi i кiлька днiв сушила то в братрурi, то над плитою. Потiм кришила туди розпеченi каштани, листя любистку, березовi бруньки, а вкiнцi все це так само засипала до бутля i заливала теплою водою. За кiлька днiв вода робилася яскраво-червоною i густою, мов сироп, але водночас i прозорою. За цим трунком найбiльше питали дiвчата i молодi жiнки.

З тарганами був бiльший клопiт, оскiльки мешкали ми на маленькiй вуличцi, обсадженiй маленькими будиночками, а таргани зазвичай селилися в багатоквартирних кам’яницях, заселених нашими визволителями, котрi привезли тарганiв iз собою. Ранiше iх у наших краях нiхто не бачив, але вiдразу по вiйнi таргани хутко завоювали новi терени. Недурно й дiд мiй називав iх москалями, а як я вже пiзнiше довiдався, то так iх називали по всiй Европi. Якщо якась нерозважна тарганяча родина вiдважувалася проникнути в будиночок на околицi, то ii хутко виявляли i знищували. Боротися ж iз тарганами i плюсквами в кiлькаповерхових будинках було куди складнiше, адже успiшнiсть такоi боротьби завше залежала вiд того, чи всi мешканцi одночасно вiзьмуться за винищення влiзливоi комашнi.

Тому цей скарб бабуся змушена була замовляти. Коли iй приносили ще живих тарганiв, я любив прислухатися, як вони шкребуться в паперовому пуделочку, як сваряться i нарiкають, намагаючись второпати, у яку ж це халепу вони потрапили. Їм, вочевидь, була незрозумiлою висока мета, якiй вони приносилися в офiру, i щоразу важче й важче було iх добувати. А може, то iхнi табори витарганiли уже так, що тiльки окремi четарi наважувалися вискакувати з запiчкiв, щоб знайти якогось харчу. Одне слово, бабуня вже мусила i мене залучати для добування тарганiв, котрi приносили до нашого родинного бюджету помiтну лепту.

Одного такого разу бабуся послала мене за ними до старого Гершеля, що мешкав у перехнябленiй халупi на сусiднiй вуличцi. Гершель жив там вiд народження, мав колись родину, дiтей, але всi вони загинули в г

тто. Єдиному Гершелевi вдалося порятуватися i то завдяки Дзюньовi.

Дзюньо не вiдзначався особливою вiдвагою i жодною мiрою не мiг претендувати на героя, бо був заслуженим злодiем. За Польщi спецiалiзувався на стрихах, звiдки волiк простирадла i напiрники, сорочки i калiсони, майтки i панчохи. Таких злодiiв називали «павуками». Вiйна обiрвала його кар’еру i принесла напiвголодне iснування. Але однiеi дощовоi осiнньоi днини хтось постукав у вiкно. Дзюньо визирнув i побачив переляканого обшарпаного Гершеля, котрий, виявляеться, щойно чкурнув iз гетто. Уся його рiдня на ту пору щезла в таборi, гетто невмолимо звужувалося, малiло i безлюднiло.

Тоi ночi Дзюньо з Гершелем почали копати пiд повiткою схрон, копали його тиждень, виносячи в кошиках землю на город i розсiваючи ii так, аби не надто кидалося в очi. І стали вони жити разом, двое самотнiх чоловiкiв. Як виявилося, вони були спасiнням одне для одного, бо Гершель прийшов не з пустими руками, а принiс вузлик золота, яке йому подарував знайомий перед смертю. Дзюньо потихеньку спродував коштовностi й купував харчi. Так вони й вижили. А по вiйнi Гершель знову повернувся у свою старезну халупу, в якiй на нього не чекала жодна жива душа, крiм сiмейства тарганiв. І Гершель не став iх виганяти, вони йому не заважали, вигулькуючи тiльки в сутiнках та претендуючи винятково на недоiдки. Чимось вони нагадували йому i його народ, загнаний за дроти, що тiльки вночi наважувався прокрадатися поза межi гетто в пошуках харчiв.

Особливий привiлей мали павуки, якi вiльно собi розселялися по стiнах i вiкнах, заволiкаючи павутиною геть усi кутки i щiлини, а в нiй борсалися зеленi тлустi мухи, поступово перетворюючись у щось безформне i висушене.

А ще у Гершеля була сухоребра кляча, яку вiн запрягав до воза i виiжджав вимiнювати рiзне шмаття, натомiсть пропонуючи вилiпленi з глини свищики у формi когутикiв або коникiв. Часто вiн садив мене поруч себе i давав у руки батога, я кричав:

– Гайта! Вiсьта! Вйо! Трррр! – i батiг весело цьвохкав у повiтрi, а кляча хвицала копитами i трусила гривою.

Коли я прийшов до старого, то застав його на городi серед височенних зелених пагонiв бобу, на кожному з яких ряснiли грубi, завтовшки з мою руку, стручки. Вiд молитов, якi промовляв Гершель, городина проростала настiльки буйно, що в кропi я мiг заховатися з головою, а на велетенському соняховi звив собi гнiздо бузьок. Одна лише бiда, що не тiльки городина набирала незвичних велетенських розмiрiв, а й бур’яни i комахи, якi в них мешкали. Отже, потрапивши у цi хащi, можна було наразитися на атаку якоi-небудь розбзиканоi бабки чи зварйованого стриконика. Тому я не наважувався нiколи забрiдати сюди i гукав господаря знадвору.

Старий з оберемком стручкiв мовчки пошкандибав до хати i так само мовчки заходився iх лущити. Робив це дуже спритно своiми восковими кiстлявими пальцями. Свiтло-зеленi зерна завбiльшки з яйце лунко падали до баняка.

– Слава Йсу, – сказав я i, вмостившись бiля нього, почав помагати.

– Ти добрий хлопець, – сказав Гершель. – Але таргани теж добрi. Нiчого менi злого не зробили. Чому я маю вiддавати iх тобi на поталу?

Вiн володiв однiею незбагненною здатнiстю – читати чужi думки. Всi вже звикли, що вiн завше починае розмову першим, i нiхто не дивувався.

– Таргани вiрять у мене, – продовжив старий. – Я для них i Господь, i цар. Я владарюю справедливо, i в них нема анi найменшого замiру скинути мене з престолу. Бо ж недурно i бен Азай сказав: «Намагайся сповнити добрий учинок, хоч би й зовсiм дрiбний, але тiкай вiд грiха, бо один добрий учинок породить наступний добрий учинок, а грiх породить наступний грiх, i тодi як платою за добро е добро, то платою за грiх е грiх».

– Так написано в Торi? – спитав я, бо вже чув вiд Гершеля про цю велику книгу.

– Так написано в Торi, – кивнув вiн. – А щоб ти знав: нема на свiтi нiчого, про що б не було бодай згадки в Торi.

– Невже там е й про тарганiв?

Гершель рвучко кинув зерна бобу в баняк i прорiк таким голосом, яким либонь звертався Мойсей до своiх вiрних:

– Чи я тобi мушу встати з крiсла, – я, старий, хворий чоловiк, – та пiти принести Тору, аби показати, де там пишеться про тарганiв?

– Нi, не треба, я й так вiрю. Але тарганами моя бабця лiкуе хвороби. Хiба для вас таргани важливiшi за людей?

– Сказано в Талмудi у книзi «Бава Камма»: «Лiпше бути серед переслiдуваних, нiж серед переслiдувачiв». А в книзi «Шаббад»: «Милосердя для звiрят – це наказ Святого Письма». Таргани повiрили в мене i моляться до мене. То чи можу я зрадити iхню вiру? Як я можу кинути свiй народ на мученицьку смерть? Таргани – це мiй народ! – i старий Гершель пiдняв догори своi кiстлявi руки. – Вони теж вiдчувають бiль i радiсть, любов i розпач. Коли я тiльки уявлю собi, яких мук вони мусять зазнати, потрапивши на розпечену бритванку твоеi бабусi, залитi живцем оливою, негоднi виборсатися, менi хочеться вiддати себе замiсть них. Берiть мене! Крайте на плястерка! Заливайте оливою, смальцем, бурячаним квасом, кисляком, горiлк

ю, скипидаром! Настоюйте в бутлях, цiдiть через панчохи i прикладайте до ран i виразок! Старий Гершель – то е екстракт! Лiк проти глупоти i сказу!

Я нахилився над почорнiлими стручками бобу, i здавалося менi, що то не боби я вилущую зi стручкiв, а жовтi кiстки з сухих пальцiв Гершеля.

Вiн поклав руку менi на голову, погладив i зiтхнув:

– А зрештою, що ти можеш знати про тарганiв, щоб судити, хто з нас важливiший – ми чи вони? Може, ми власне i е найзвичайнiсiнькими тарганами, нерозумною комашнею, що уроiла собi в голову, наче вона наймудрiша? А тi, малi й упослiдженi, кому судилося жити вiчно по запiчках, ховатися вiд переслiдувачiв i здобувати насущний, ризикуючи власним життям, – може, вони якраз i е справжнiми iстотами мислячими?…

Хвильку помовчав, примруживши очi, i продовжив:

– Жид нiгди нiкого не заб’е. Так само, як птаха не буде плавала, а риба лiтала. Та й чого йому когось убивати? Та й коли? Іно жидiвське дитя ся народе, мусить бути восьмого дня обрiзане. Іно досягне тринадцять лiт, мусить на себе взяти тяжке ярмо заробiткiв. Іно досягне вiсiмнадцять лiт, вже мусить вести наречену пiд вiнець, чим накладае собi на плечi друге ярмо. Вiд рана до вечора бiгае по свiту, аби щось заробити i принести до хати. І бiгае так усе життя вiд рання до смеркання, а не спiчне доти, доки йому родина не прикрие очi черепками глиняного глечика, i не вiдвезуть го на цвинтар. Дайте такому чоловiковi ножа до рук, а скажiть йому, аби забив! Не буде знав, як ся то робе!

Менi стало соромно за своi грiшнi намiри, я потупився i подумав, що таргани не такi вже й дурнi, коли обрали за царя самого Гершеля. Не вибрали анi мене, анi бабуню, котра була теж не без кебети, а вибрали Гершеля.

– От бачиш, – сказав старий, – тепер ти й сам зрозумiв, що то не просто дурна комашня.

По тих словах вiн поставив велику чавунну ринку на вогонь, хлюпнув олii i кинув кiлька жмень бобу.

– Ти любиш бiб? – спитав i, не чекаючи на мою вiдповiдь, додав: – Знаю, що любиш. Але такого бобу, який умiе смажити Гершель, ти ще не iв.

Чесно кажучи, за бобом я не пропадав, але змовчав i навiть зумисне подумав: «Ах, як я люблю бiб!»

– Бiб люблю не тiльки я. Бiб любить i весь мiй народ.

При цьому вiн театрально змахнув рукою, мовби окреслюючи кордони свого величного царства, яке складалося лише з кухнi й покою. Обидва цi примiщення були захаращенi так, що будь-якi пересування тут складали неабияку проблему – можна було заблукати й не вибратися, а то, можливо, перетворитися на таргана i прилучитися до iхньоi компанii.

– То ви ще й годуете iх?

– Аякже. Що ж то за цар, який не пiклуеться про свiй народ?! Нi, я свого народу не зраджу. Я пiду з ним до кiнця, навiть у смерть. Хочеш побачити, як вони менi допомагають?

І, взявши мене за руку, пiдвiв до високого столика, на якому лежала велика товстенна книга в шкiрянiй палiтурцi. Гершель перегорнув обкладинку, i я побачив тарганiв, що снували мiж сторiнками з дивним заклопотаним виглядом, нервово ворушачи вусами.

– Що вони роблять?

– Рятують Книгу.

Придивившись, я помiтив, що таргани метушилися не просто так, вони латали попсованi сторiнки, залiплювали малюсiнькими клаптиками паперу дiрки, доштуковували лiтери, пiдводили свiжою барвою малюнки, золотили орнаменти. Пожовклi, поточенi часом аркушi вiдроджувалися на очах.

– Ахе сенем таге бiн кал ва-хомер, гзера шава ав тiкатув ехад… – шарудiв сухими вустами Гершель.

І слова цi едналися в одне плетиво з дивними словами заклинань, якi промовляла моя бабуся, складалося враження, що говорили вони однiею мовою, однаково незбагненною для мене.

– Бачиш, вони вишукують лiтери, якi пошкодилися, вiдновлюють iх i воскрешають померлi слова. А слова, щоб ти знав, як i люди – однi смертнi, iншi безсмертнi. І нема жодного значення, якою мовою слово промовлене, бо в словi тiм вiд самого його зародження вже грае кров усiх найдревнiших слiв. А в Талмудi кожне слово – вiще. І мае не одне значення, а безлiч значень. Слово Талмуду здатне вбити i оживити. Двiстi рокiв тому рабин з Холму Елiя повторив учинок рабина з Праги i вилiпив глиняного чоловiка Голема. З глини вiн вилiпив усi частини його тiла, i всi органи, а проте це не була жива людина, а тiльки купа глини i бiльше нiчого. Тодi раббi Елiя помiстив йому до вуст букви зi Святого Письма, котрi склали слово «життя», i став промовляти алфавiт над кожним його органом. Потiм на чолi його виписав слово «емет», що означае «iстина». І сталося диво – Голем ожив. Аби знищити глиняне чудовисько, варто було тiльки стерти першу букву, i зоставалося iно слово «мет», яке означае «смерть». Власне це йому й довелося зробити, коли Голем збiсився i вибiг на вулицю та почав убивати всiх на свому шляху. А ось у Книзi Санхедрин пишеться, що двое вчених – рабин Ханiна i рабин Ошая – мали звичай напередоднi кожноi суботи вивчати Книгу Творення i з ii допомогою створювати трилiтнього бичка, якого i з’iдали собi любенько на вечерю.

– А ви… ви теж вивчаете Книгу Творення?

– Не все те, що пiд сил

раббi, потрафить здiйснити такий простий жид, як я.

Вiн виклав половину смажених бобiв у миску, а решту висипав на пiдлогу, i враз невiдь-звiдки вигулькнули таргани й розкатуляли боби по своiх закамарках.

Я й справдi ще нiколи не куштував такого смачного бобу, а з’iвши iно два зернятка, вже вiдчув ситiсть.

Гершель провiв мене до хвiртки.

– Передай своiй бабцi вiтання i нехай не гнiваеться на мене. Може, вона подумае, що старий Гершель з дуба впав, може, нiчого не подумае, а може, згребе усi тi золотi домовини, в яких похованi мученики, i занесе менi, аби я поховав iх, як належиться, прочитавши молитви.

І власне це останне й зробила моя бабця, припинивши вiдтодi свою комахотерапiю.

У день, коли Гершель ховав тарганiв i ясенових жукiв, небо було кам’яне, вдалинi на обрii котилися громовi фури, наладованi важкими, як свинець, хмарами, i тiльки простiсiнько над нашою Софiiвкою яскравiло маленьке кругле вiконце сонячного свiтла, крiзь яке дiставалися на тамтой свiт душi покiйникiв.

Рiжок

1

Серед безлiчi рiзних iграшок я мав також кривого рiжка, якого дiстав у подарунок. Цього рiжка я прикладав iнколи до вуха i чув тодi якийсь дивовижний гомiн – мовби водночас промовляло кiлька осiб, слова iхнi переплiталися, накладалися однi на одних, i скiльки я не намагався вслухатися, не мiг розiбрати нiчого. А проте менi здавалося, що розмовляють вони цiлком зрозумiлою мовою i про щось таке, що й для мене може бути важливим. Часом я чув, як плеще хвилями море i як хрумтить мокрий пiсок, коли ступають по ньому конi, дзенькае зброя, вiтер полоще знаменами, плащами i шумить у соснах.

Бувало, що голос у рiжку щось оповiдав, якусь iсторiю – сумну i тривожну, скрикували птахи, били сполохано крилами i далеко-далеко, в суцiльнiй iмлi, блукав подорожнiй, провалюючись по пояс у снiг. Пiд завивання вiтру я засинав iз рiжком бiля вуха.

Коли сон барився, я сам розповiдав у рiжок що-небудь, слова моi пiрнали у його глибини i линули понад тiею дивною краiною, яка iснувала в рiжку. Менi хотiлося думати, що всi, хто живе в рiжку, чекають на моi оповiдi.

Рiжок настирливо приковував мою увагу до себе, менi хотiлося розколоти його й нарештi подивитися, хто ж там шепоче i хто слухае моiх оповiдок.

2

Пацiенти навiдували бабцю щодня, i вона, як кожен порядний цiлитель, деколи потребувала консультацii. Час вiд часу вирушала в гостi до iншоi такоi самоi знахарки, що мешкала неподалiк залiзничного двiрця, на околицю, яка називалася Гiркою, а що я перебував пiд бабусиною опiкою, то з великим задоволенням супроводжував ii туди.

Панi Розалiя мешкала в затишнiй хатинцi, вгрузлiй у землю мало не по самi вiкна i оточенiй дивовижними кущами й квiтами, якi ii закутали так щiльно, що з вулицi неможливо було розгледiти анi клаптика вибiленоi стiни. У квiтах збуджено дзижчали бджоли, спурхували метелики i золотавi кузьки, а над тим усiм млосно пахтiли чорнi кетяги достиглоi бузини.

Щойно ми наблизились до дверей, як згори долинув голос господинi, вона сидiла на гiллi горiха i сварилася з кимсь таемничим у небi, ще й погрожувала кулаками, а вiтер лопотiв усiма сiмдесятьма сiмома ii спiдницями, i наляканi ворони на сусiднiх деревах пронизливо скрикували й стрiпували крильми.

Панi Розалiя спрямувала пальця на захiд i темна гриваста хмара вайлувато, мов слон, розвернулася i неохоче посунула у вказаному напрямку, мiняючи обриси своеi пухкоi куделi та видобуваючи з глибокого зимного нутра застуджене схлипування.

Тодi господиня врештi заспокоiлася i зiстрибнула з дерева, хоча нi, не зiстрибнула, а грайливо опала, мов делiкатна пелюстка яблуневого цвiту, вигойдуючись у повiтрi. Я спостерiгав за нею, роззявивши рота, тодi як бабуся дивилася на все це без тiнi подиву, либонь бачила подiбнi сцени не вперше.

Ми увiйшли за чарiвницею в хату, i очi моi жадiбно забiгали, заметушилися, не в станi увiбрати в себе все i вiдразу. Стiни густо завiшанi сухими пучечками зiлля, чудернацькими покручами корiнцiв i галузок, жовтим побляклим цвiтом, i це все розливало довкола дивнi, нi з чим незрiвняннi запахи, якi настирливо хилили до сну. Пахощi трав, якi зiбрала панi Розалiя, були значно мiцнiшi, гострiшi за тi, до яких я призвичаiвся вдома, i, коли я тепер заплющую очi, то нiздрi моi пригадують власне iх.

Взагалi я в дитинствi полюбляв принюхуватися геть до всього, мiй нiс вивчав життя, не поступаючись очам, вбираючи в себе усе, що видiляло бодай найменший запах. Особливо манила мене паста для взуття, я вдихав ii, мов аромат чудесноi квiтки, запах бензини бив у нiздрi так наполегливо, що витiсняв усi iншi запахи, манив до себе й запах ацетону, рiзноманiтних клеiв. А ще я любив стати позаду автобуса i нюхати гази, що вилiтали з рури.

Коли десь неподалiк прокладали асфальт, запах топленоi смоли приваблював дiтвакiв звiдусюди, кожен брав до вуст грудочку смоли i жвакуляв, наче солодку жуйку. Смак живицi, що проступала на стовбурах вишневих дерев, успiшно конкурував зi смолою.

Тим часом запах у панi Розалii б

в далеко неоднорiдним, це був якийсь шалений букет запахiв, з якого вдавалося виокремити пахощi полину, ясмину, валер’янки i горiхового листя.

Серед засушених дивовиж були й кажани, вужi, змii, ящiрки, жаби, пуголовки.

Господиня, побачивши, як я задивляюся на ii скарби, пiдiйшла i погладила рукою жмутики трав:

– Оце чар-зiлля, молодим на щастя й на весiлля. А то маiв цвiт, для нещасливих вдiв i сирiт. Хто його мае, недолi не знае. Зiр-травиця для всього годиться. На лиця червонi для любоi донi, на брови чорненькi дiвкам молоденьким. Грiм-криця для слiпих та хворих щасниця. Зiллячком, квiттячком раннiм гояться всiлякi рани. Цвiти глоду для чоловiчого роду, хто iх мае, тому Бог силу дае. А то зiлля-чаша для чорного часу, на усеньке горе звiдусiль i з-за моря. Цвiт-щастя не кожному в руки дасться. Для щирих то доля, для злих – неволя.

Проторохтiвши тi примiвки, чарiвниця пiдiйшла до столу, дмухнула, i стiл вiдразу перетворився на маленький ставок, порослий густим очеретом, у якому гуляв легенький лiтневий вiтерець. Чарiвниця занурила руки у воду i хутенько виловила в намулi кiлькох золотистих линiв. Риби полетiли у мидницю, а рудий котяра Лазар почав здирати кiгтями луску з такою спритнiстю, мовби тiльки цим лепським заняттям i перебивався все життя. Вилущивши та випотрошивши рибу, котяра кидав ii у баняк з водою. Моя бабуся без слова взялася ту рибу смажити, посипавши ii сiллю i сушеним зiллям.

А тим часом чарiвниця змела весь очерет разом зi ставочком зi столу i застелила обрусом, з якого проростала пахуча городина – молодий часник, стрiльчаста цибуля, крiп, соковитi стебельця й галузки базилiку, розмарину, шавлii та естрагону.

Ми iли смажених линiв просто серед цiеi зеленi, i чарiвниця оповiдала бабунi, як застосовувати якесь там зiлля.

Одного разу я був присутнiй при тому, як панi Розалiя товкла в ступi сушену гадюку, розтирала ii на порошок, потiм розфасовувала по сiрникових пуделочках i надписувала. За всiма ii рухами я стежив iз виряченими очима. Скiльки моя бабця не намагалася спрямувати мою увагу на щось iнше, цiкавiше, притаманне нормальним дiтям, я неодмiнно зосереджувався на манiпуляцiях панi Розалii, бо саме тут дiялася казка, саме тут вiдбувалося диво. Саме тут бабця набиралася якихось невiдомих iй досi замовлянь чи оновлювала старi. Адже замовляння, як виявилося, старiли, iх iз часом доводилося вiдсвiжувати, вставляти бодай одне нове слово, котре заряджало енергiею всi iншi слова.

– Сяню, я тi прошу, не вживай у замовляннях iмена святих. Та ж то бздура. Тотi замовляння зародилися так давно, що тими святими й не пахло, – радила панi Розалiя.

– Але я запам’ятала iх власне так, – боронилася бабця.

– Але ж ти мусиш тямити, жи то е смiшне. Ну нащо то казати: «Святий Власiю, поможи…», як то е тiлько покруч з Велеса, бо попи так зарядили.

– То шо й Ісуса не згадувати?

– Сяню, е замовляння дуже старi, дохристиянськi, а е християнськi. То власне в тих останнiх звертаесi до Ісуса, але в жоднiм випадку не мож згадувати Ісуса, коли маеш когось причарувати, чи розсварити, чи з’еднати, чи випровадити в чужi свiти, чи наслати або зняти вроки.

– Та я то знаю. Але ж коли то менi в головi вже стiлько лiт сидить, то я негодна вивiтрити.

3

Коли ми вiдходили, чарiвниця провела нас за хвiртку i подарувала менi рiжок – може, молодоi козулi, може, цапка, а може, дiдька.

Смак рiзки

Святий Миколай мiг менi приносити рiзнi подарунки, але двi речi були завше незмiннi – книжка i рiзка. Оскiльки в дитинствi i навiть у пiдлiтковому вiцi я захоплювався казками, то в листi до Миколая я просив казок, i вiн менi iх справно приносив. Про рiзку, ясна рiч, я не згадував, але i ii святий Миколай теж не забував. Тi рiзки мали одну особливiсть – вони не нагадували галузок iз тих дерев чи кущiв, якi росли поблизу нашоi хати, отже Миколай виламував iх деiнде, i мене завше цiкавило, де ж такi рiзки проростають. Рiзка вiд святого була довга й iдеально рiвна, а ще вона зi свистом розтинала повiтря. Це справляло враження. Рiзку бабця клала на шафу, але так, аби бодай кiнчик ii виднiвся, i, коли я бував нечемним, нагадувала, що та рiзка на мене чекае.

Рiзку зберiгалося весь рiк, i якщо так жодного разу мене нею не пригостили, то бабця чисто символiчно вдаряла мене рiзкою по дупцi й кидала у пiч, бо ж рiзка таки мусила виконати свою виховну функцiю. Але що у тiснiй хатi хрестити малого неслуха замашною рiзкою було незручно, то вона так i лежала без дiла, а моею дупцею гуляли трiпачка, ремiнь, вiник чи мухобийка. Трiпачка була виплетена з прутiв i дошкуляла не так уже й сильно, як це можна було запiдозрити з мого вереску, бо верещав я з великим натхненням, аби батьки чи дiд iз бабою не запiдозрили бува, що трiпачка насправдi сильно поступаеться ременевi. Для бiльшого ефекту я починав ридати на самий тiльки вигляд трiпачки. Вiник i мухобийка викликали в мене такi самi емоцii, оскiльки вони теж дуже сильно поступалися ременевi.

А проте одного разу Миколаеву рiзку я таки засмакував

Трапилося це пiсля того, як бабця стала мене брати з собою до панi Розалii.

У ворожки на полицi стояли рядами закоркованi пляшечки i слоiчки, я любив iх розглядати, вдивлятися в них, як вдивляються у небеса або в морську глибiнь, бо то все були рiзнобарвнi настоянки, що набирали мiцi на травах, ягодах, корiнцях, камiнчиках, жучках.

Серед колекцii зiлля в хатi господинi було котресь, що давало змогу лiтати. Вiдьми ним натираються, сiдають на мiтлу або кочергу i фiуфiть! – попiд хмари. У снах я не раз лiтав, а так хотiлося полетiти насправжки.

Були там i слоiчки з рiзними дивовижами, як от тлiннi останки святих чи просто порядних людей.

В одному слоiчковi плавали кiстки святого Транквiлiона, що його розiп’яв король Кий на шляху в Галич. Кiстки святого розiбрали його учнi i передавали з поколiння в поколiння. Аби вони краще збереглися, iх щоразу заливали якимсь новим трунком. Тлiннi останки святого славилися своiми цiлющими властивостями, але не вони були пiд постiйною загрозою, а настiй на кiстках, його жадiбно випивали геть усi завойовники, його по краплi розпродували в корчмах, вiн повертав слiпим зiр, глухим – слух, заплiднював жiнок, аби тi народжували нових мислителiв, хоча вони продовжували народжувати розбишак. Крапля настою коштувала стiльки ж, як бочка вина або туша кабана. І панi Розалiя iнколи дозволяла собi свято, продаючи крапелиночку.

Кiстки у спиртовому плинi не лежали анi на днi, анi не плавали на поверхнi, вони мовби перебували в станi невагомостi i непорушно застигли в самому центрi слоiка. Непомiтно вiд ворожки я збовтував слоiк, i тодi кiстки то пiднiмалися вгору, то опускалися вниз, перевертаючись при цьому, наче акробати, але завше врештi-решт займали початкову позицiю. Здавалося, наче хтось невидимий там у слоiку старанно порядкуе, все вимiрюе i зважуе, мовби йому на цьому не знати як залежало. Менi завше баглося впiймати його на гарячому, але все намарно.

– А можна менi крапелиночку цiлющоi настоянки?

– А тобi ж навiщо? Ти ще малий. Що тобi бракуе?

– Я хочу розумiти мову трав i комах.

– І ти гадаеш святий Транквiлiон тобi в цьому допоможе?

– А як не вiн, то хто?

– Можна зварити гадюку i з’iсти гадючий росiл, тодi мова рослин i всiх комах, птахiв та звiрiв стане такою ж зрозумiлою, як нашi з тобою теревенi.

– А ви пробували той росiл?

– Нiчого гидкiшого в свому життя я не смакувала. Але дiе вiн не довго – лише кiлька днiв, потiм знову доводиться його пити, i так без кiнця.

– А якщо спробувати настоянку на кiстках святого?

– Навiть не думай.

– Але чому?

– Це небезпечно.

– Чому ж ви вдiляете ii по краплi всiм iншим?

– Тiльки тим, для кого це вже остання надiя.

– Але чим же воно таке небезпечне?

– Не можна що-небудь взяти одною рукою, аби не вiддати iншою. Людина все життя тiльки те й робить, що бере i вiддае, бере i вiддае. Мощi святого Транквiлiона мають власне таку властивiсть – чимсь обдарувати i щось вiдiбрати. І коли комусь дошкуляе хвороба в одному мiсцi, а вiн вже не годен терпiти i шукае зцiлення за будь-яку цiну, я даю йому краплю настоянки, i вiн зцiлюеться, аби за хвилю набути iншу болячку, яка йому ще не сприкрилася.

– І вiн потiм знову приходить до вас?

– Аякже. Іншоi ради нема. Щось береш, а щось вiддаеш. Ти готовий вiддати щось навзамiн? За те, що почнеш розумiти мову рослин i комах?

Я замислився – чим я мiг пожертвувати? Що я таке мав, чого б не шкода було позбутися? Але не хотiлося про це думати. Мене тягло до хати панi Розалii з якоюсь нестримною силою, аж поки одного дня я таки тихенько не висмикнувся з хати й не чкурнув до чарiвницi. Було менi тодi п’ять рокiв, i перехожi, бачачи малюка, який дiловито чимчикуе звивистими вуличками, спинялися та питали, куди це я намiрився. Та я знав, що вiдказувати:

– До бабцi.

В нагороду отримуючи теплi усмiшки, я таким робом дiстався до хати панi Розалii, котра зранку завше була вiдсутня, бо так само, як i моя бабця, ходила на луги по зiлля. Ключика вона ховала пiд порогом, я вiдiмкнув дверi i прокрався всередину. Тепер постала проблема, як дiстати чарiвний слоiчок, адже господиня, помiтивши мiй iнтерес, переставила його високо на шафу, а менi, малому, сягнути його було неможливо. Та тiльки я присунув крiсло i вилiз на нього, як почулися перед хатою кроки, шарудiння i голосне здивування. Я отерп. Панi Розалiя повернулася i не могла знайти ключа. Я у вiдчаi шмигонув пiд лiжко i вiдчув себе мишею.

Врештi господиня зрозумiла, що ключ у дверях.

– Але то я стара недорайда! Забути ключа в дверях! – нарiкала вона. – Добре, жи голови не забула.

Потiм вона покликала кота Мацька i налила йому в мисочку молока. Кiт знервовано зиркав у бiк лiжка, але вiд молока не вiдмовився.

– Шось ти, Мацьку, неспокiйний, – покивала вона головою i заходилася розкладати трави на столi.

Хатою полинув п’янливий запах. Я поклав голову на руки i задрiмав.

Прокинувся я вiд голосноi розмови. Моя перелякана бабця пiсля тривалих роздумувань вирiшила, що мене можна знайт

тiльки тут. І вона, зрештою, не помилилася, хоча ще цього й не знала, бо я затамувавши подих, продовжував лежати пiд лiжком.

І тут панi Розалiя пригадала дивний трафунок з ключем, а також не менш дивну поведiнку Мацька, який знервовано зиркав у бiк лiжка. За мить бабця уже вклякнула бiля лiжка i радiсно гукнула:

– Є! Ану вилазь, збиточнику!

– А не будете бити? – розплакався я, вiдсовуючись до самоi стiни.

Бабця, бачачи, що iнакше мене не дiстане, обiцяла, що най вже так i буде, ременем мене цього разу не почастуе.

Та коли ми вернулися додому, бабця сказала:

– Ану скидай штани!

Я став лементувати:

– А ви ж обiцяли.

– Обiцяла, що не почастую ременем, а рiзочку святого Миколая мусиш таки засмакувати.

Хльоскання рiзки по голiй дупцi незабутне враження. І хоча то був один-единий раз, але вiн витiснив з моеi пам’ятi усi iншi випадки, коли по менi гуляли трiпачки й ременi. Бiль вiд ii ударiв був не схожий на жоден iнший – гострий i обпiкаючий, вiн миттево пронизував усе тiло, та так, що я аж захлинався криком, болем i повiтрям, а потiм ще довго чiхався i катулявся по пiдлозi.

Звiдтодi я завше зиркав на рiзку з острахом, не вiдважуючись навiть торкнутися ii пальцем. Рiзка в уявi моiй перетворилася на дивовижну iстоту, котра жила своiм особливим життям, але залежним вiд мене, як бувае залежною плюсква вiд чиеiсь крови, бо ж так само i рiзка мусила б час вiд часу дiстати свiй життедайний заряд, розтявши зi свистом повiтря i приклавшись до чийогось тiла. Недаремно, коли стару рiзку спалювали в грубцi, менi вчувалося ii жалiбне квилiння, але я не шкодував ii, а завше проказував:

– Так тобi й треба.

Вишиваний свiт

Скiльки я пам’ятаю бабусю, вона весь час вишивала. Спочатку я не дуже звертав увагу на ii вишиття, але одного разу помiтив, як стара вишня, що росла в нас пiд вiкном, щезла пiсля того, як бабуся ii вишила. Та вишня була зовсiм суха, i дiд не раз збирався ii спиляти, але все якось руки йому не доходили. І от ii нема.

Тодi я почав пригадувати, чи нiчого бiльше не зникало, i раптом згадав, що зовсiм недавно пропав здичавiлий пес, який поселився на пустищi. Вiн так жахливо завивав ночами, що вся околиця його проклинала на чiм свiт стоiть. Нiхто не мiг без нагляду вiдпускати дiтей на прогулянку, боячись, що той пес скажений. На нього, щоправда, кiлька разiв полювали, та вiн був чи надто спритний, чи такий уже хитрий, бо всi тi лови пiшли намарне. А вже з тиждень не було його чути. Звичайно, мiг i здохнути чи податися деiнде. Я заходився переглядати бабусине вишивання i на однiй подушцi побачив його. Тепер менi було зрозумiло – все, що бабуся вишие, у ту ж мить зникае. Недарма ж на жоднiй з ii вишиванок не було людей, не було й сонця, не було нiчого з того, за чим можна б жалкувати.

Я не мiг витерпiти, щоб не подiлитися своiм вiдкриттям з дiдом. Дiд лише плечима стенув:

– Ну та й що? Я знаю про те.

– А чого ж ви менi не сказали?

– Все якось забував. То те, то се… Забував.

Потiм глянув на мене з теплою усмiшкою i додав:

– Ну добре. Вповiм тобi, що знаю. Отже, то було вiдразу потому, як совети прийшли до нас вдруге… В нас тодi почалися арешти. Людей щоночi вивозили на Сибiр. Тюрми були забитi. Молодь кинули на фронт, без пiдготовки, без спорядження. Кинули просто на танки… Боже, скiльки iх тодi лягло!.. На галичан дивилися знаеш як… Найменша пiдозра – i ти в цюпi. Так i мене арештували. Бабуся наша не могла собi мiсця знайти вiд жалю. Ходе, бiдна, пiд тоту тюрму та все визирае, чи мене не побачить. Ото раз так iз туги сидiла вона ввечерi та й взялася вишивати. З голови iй не йшла в’язниця, вона й почала ii вишивати. Вишила вона мури довкола, вишила сторожу i собак. Скiнчила шиття якраз серед ночi… А в невiльника який сон? Лежимо та й думаем про свое, сон не йде. Коли це раз – нiби все завалилося. Нi стiн, нi мурiв – лежимо серед двору. Гей, як ми то зметикували, то давай драпати хто куди… Ну тюрма зникла, але тi, що нас посадили, зiсталися. Мусили ми ховатися. Хто молодший, до лiсу пiшов, а старшi – на села та хутори. Тодi й ми в село перебралися. Отаке-то… Щоправда, ми з бабунею не вiдразу здогадалися, що то через ii вишивання. Рiзне думали. А люди говорили про Матiр Божу, що то вона над нами змилувалася та й вирятувала чудом з неволi… Але йде час, а я дивлюся – нема нашого кота. «Cяню, – кажу, – де то наш Мацько подiвся, що його не видно?» Коли глип – а лежить на столi вишивка, i якраз наш Мацько вишитий. Тут менi в головi щось як би свiнуло. «Ану, – кажу, – Сяню, чи не була би-сь така гречна, аби тото вишиття попороти?» А вона: «Що в тебе за забаганки? Я стiльки над ним слiпала, а ти менi хочеш знищити?» Ей, думаю, що буду бабу слухав! Узяв ножицi та й споров. Тiльки-но останню нитку висмикнув, як чую – мняв, мняв! Є наш Мацько! Та й, видно, голодний, бо як уздрiв молоко в мисочцi, то так i кинувся. «Ну, – кажу, – Сяню, ото маеш цурис! Виходить, що ти не вишиеш, то те й пропаде». А вона не вiрить, смiеться з мене. Ну, добре… Прошу я тодi, аби в

на вишила пугало, що в нас на городi стирчить. І що ти гадаеш? Вишила вона пугало, дивиться – а його мов корова злизала! Ну, тепер уже переконалась, яку мае здатнiсть. З тих пiр стереглася, аби чогось не вишити такого, що шкода було б, аби пропало.

Як потiм виявилося, не тiльки ми з дiдом, але й сусiди дiзналися про це… гм… обдаровання моеi бабусi. Кожен почав пригадувати, чи не завдав якоi прикростi панi Сянi, бо ану ж вона розсердиться та вiзьме й вишие. А Дзюньо вiдразу пригадав, що колись iз нашого курника пiвня поцупив. Набравшись хоробростi, прийшов до бабунi i у всьому признався, ще й принiс за того пiвня гуску. Вiн так вибачався, що бабуня милостиво пробачила йому той грiх. Правда, за гускою на другий день прибiгла панi Сусликова, бо то була ii гуска, але настрiй Дзюня вiд того не погiршився. Найцiкавiше те, що та сама гуска знову до нас повернулася. Принесла ii панi Сусликова i сказала:

– Панi Сяню, вiзьмiть си тоту гуску, але я вас дуже прошу, чи не буде ваша ласка вишити ще й мого чоловiка. Бо тая п’янюга мене в грiб заведе.

А треба сказати, що кого-кого, а п’яниць моя бабуня мала за останнiх людей i, не довго роздумуючи, взяла i вишила пана Суслика, i що ви гадаете? Не минуло й тижня, як панi Сусликова прибiгла з другою гускою просити, щоб ii чоловiка назад повернули.

– Що ви менi голову морочите? – вiдмахнулася бабуся.

Але моя мама помацала гуску i сказала:

– Чим-бо то ii начинити? Гречкою чи рисом?

– Не буду я пороти вишиття, – буркнула бабця.

– Рисом i грибами, – порадив тато.

– Бiйтеся Бога, – захлипала Сусликова. – Хто я тепер? Нi вдова, нi дiвка!

– Менi здаеться, що ви вдова, – сказав дiдо.

– Ну, то хто менi ii зарiже? – спитала мама, переводячи погляд з тата на дiда.

– А щоб мене та гуска вбрикнула, то я не буду пороти вишиття! – заклялася бабця.

– Е-е, буду я панькатися – рiзати! – скривився тато. – Оно вiзьму сокиру – чах-чах i капут.

Тим часом бабуня розправила на столi полотно:

– Ну, подивiться – та ваш чоловiк вийшов як намальований! О, бачите, навiть ноги йому покривила, аби видно було, що п’яний. А тепер я це маю знищити?

– Сокира в сiнях пiд сходами, – сказав дiдо. – Хотiв я ii нагострити, але забув.

– Зараз нагострю, – потер руки тато i подався в сiни.

– Якби цю гуску начинити по-хiнському, то ви б i пальцi поковтали, – правила свое мама.

– Не люблю я хiнцiв, – процiдив крiзь зуби дiдо.

Коли дiда вистежили й знову запроторили до цюпи, то був там начальником якийсь чоловiк, котрому казали Китаець. Вiн мав розвагу викликати серед ночi когось iз полiтичних i тримати струнко до самого рання. Через те дiдо, вичитавши щось нове про хунвейбiнiв, не раз приказував:

– Як буде вiйна з хiнцями, то я перший на охотника ся зголошу. Маю до них спецiяльний iнтерес.

Китайцям, однак, неймовiрно пофортунило, бо мiй дiдо вмер ще до прикордонного конфлiкту.

– Мiй чоловiк не був аж таким поганим, – нюняла Сусликова. – Часом, було, за водою пiде чи там до крамницi… за молоком…

– Е-е, – махнула рукою бабця, – де мое не пропадало!

І таки спорола вишиття. Другого дня пан Суслик набрався, як жаба мулу, i товк панi Сусликову за те, що дурно стратила аж двi гуски.

Моя бабця висунулась у вiкно i закричала:

– Ти, драню! Як не перестанеш, то зараз тебе знову вишию! А тодi ще двi гуски пропаде!

Суслик розкрив рота, щоб вiдгризтись, але, попри туман у головi, зметикував, що лiпше промовчати.

Ми саме обiдали. Мама таки начинила гуску на хiнський манiр, а дiдовi вповiла, що то за старосвiтським переписом. Дiдо смакував i прихвалював:

– Е, що не кажiть, а таки украiнська кухня найлiпша в свiтi. Вже тiлько за те, що ми видумали ковбасу, заслужилисьмо вiчную пам’ять. Але хто про те нинi знае?… Ото, Юрцю, вчися, аби-сь був мудрий i щоб нагадав свiтовi, що вiн за ковбасу у великiм боргу в нас.

Ну, то я вивчився та й тепер нагадую. Така в мене була бабуня, царство iй небесне, бо останне, що вона зробила, – це взяла та й вишила себе.

Агрест

У моеi бабусi було двi колежанки, мешкали вони разом у будиночку на Каспрiвцi не надто далеко вiд нас, та що були старенькими, то сливе не потикали носiв з хати. Але бабуся нiколи не забувала провiдати своiх подруг i деколи брала мене з собою. Мама називала iх тiтоньками i кожного свята, коли пекла що-небудь смачненьке, розраховувала й на них. У таких випадках мама виряджала мене на Каспрiвку запросити тiтоньок до нас на обiд, чи на Рiздвяну вечерю, чи на Великоднiй снiданок. Попоiсти обидвi панii любили, а тому нiколи не пропускали такоi можливостi й приходили до нас iз гостинцями i свiжою колекцiею рiзноманiтних плiток.

Одного дня мама послала мене сповiстити тiтонькам прикру новину. Коли на мiй дзвiнок вiдчинилися дверi, писклявий голос тiтоньки Люцii на хвилю оглушив мене.

– Олiмпцю! Ти тiльки подивись, хто до нас прийшов?!

Вона важко дихала, заковтуючи повiтря, а з кишень ii широкого квiтчастого халата стирчали волiчка i шпицi. Тут же появилася i ii сестра у такому

амому халатi i теж iз в’язанням.

– О! Як ти вирiс! Тебе й не пiзнати!

Мене посадили на канапу i стали вгощати чаем iз тiстечками. Я пив чай i не знав, з чого почати, а обидвi тiтоньки навперебiй дiлилися враженнями вiд мого вiзиту, не перестаючи увесь цей час перебирати шпицями. Нарештi я проказав:

– Мене послала мама…

– Ах мама! – невiдомо чого зрадiла тета Люцiя. – Та чи ти не Cофiйчин синок? – а коли я кивнув, ще бiльше зрадiла: – От бачиш, я ж казала! А ти подумала, що то синок Люсi. Я ж тобi казала, що вiн на Люсю зовсiм не схожий.

– І як я не помiтила, що в нього очi чисто як у Софiйки?… Ага, то чого тебе мама послала?

– Мама послала сказати, що бабуся вчора в ночi…

– Ой! – перебила тета Люцiя. – Наша дорогенька Сяня! Ну-ну, оповiдж нам, як вона поживае. Давненько ми з нею не бачились. Хiба зо три тижнi…

– Мiсяць тому, – уточнила тета Олiмпiя. – Вона до нас приходила. Пам’ятаеш? Ти ще тодi перестудилася.

– Ага-ага… Ну-ну, синочку.

– Бабуся вчора на городi поралася аж до вечора…

– Та певно! Сяня! – пiдморгнула тета Люцiя тiтцi Олiмпii. – Де б вона спокiйно посидiла. Як мурашка, все життя.

– Вона хотiла викорчувати кущ агресту, – намагався продовжити я.

– Агрест? – насторожилась тета Люцiя, i руки ii завмерли. – Так-так, це вона для нас… Ми ж ii просили, бо у вас такий гарний агрест! Хочемо й собi посадити. Минулого року твоя мама вгощала нас неймовiрним агрестовим варенням з вишневими листочками.

– Ми вже думали, що забула, – додала тета Олiмпiя.

– Е-е, та щоб Сяня забула! – замахала руками тета Люцiя. – Сянi зайвий раз нiколи нагадувати не треба… тiлько, я си такво мiркую, де ми того куща посадимо, Олiмпцю?

– А пiд парканом.

– Хiба не з того боку, де тi Паращуки! Там дiтиська все повисмикують.

– І то правда. Тодi з другого боку.

– А там авта iздять. Весь агрест буде в порохах.

– Тодi просто пiд вiкнами.

– Ой, на моiх жоржинах!

– Ти забула, Люцiйко, що хлопчик не договорив про…

– Ах, так-так… – засмiялася тета Люцiя. – Яка ж то файна дитина! Прийти аж iз Софiiвки, аби нам сказати, що Сяня для нас вже того куща викорчувала! Може, ти його заодно i принiс?

– Нi, бачите, коли бабця потягла за той корч, то ii раптом заболiло в грудях…

– Ой, Боженьку! – сплеснула руками тета Олiмпiя. – Бiдолашна! А я тобi казала, Люцiйко, не двигай тоi шафи сама. Нам, старим, вже не до тяжкоi роботи.

– Ну, Олiмпцю, коли часом треба… Тая шафа тут як бiльмо на оцi. Тiльки мiсце займае.

– То що ii – викинути?

– А нащо нам двi шафи?

– Як то нащо? Нас же двi – i шафi двi… Дитинко, може, тобi ще чаю?

– Нi, дякую… Я вже буду йти. Мушу ще до стрийка заiхати.

– До Славця? – запитала тета Олiмпiя.

– Де там до Славця?! – заперечила тета Люцiя. – Славцьо до Калуша перебрався… Певно до Мироська.

– Або й до Мироська, – погодилася тета Олiмпiя. – Вiн вже дiдо став. Не чула? Мае внучку.

– Диви-диви, як то час минае. Ше недавно казав, жи вiн ся Мивосько називае, а нинi вже внукiв бавить. Але чому я про то ще не чула?

– А я тобi забула сказати, що бачила Гафiйку, а вона говорила з Лiсовською, а та iй сказала, що пан Кужеля одного разу здибав свого кума, котрий з Мироськом працюе, i той йому вповiв, що у Мироська внучка.

Я зиркнув на годинника й пiдвiвся з канапи.

– О, ти вже йдеш? – здивувалася тета Олiмпiя.

– Так… Мама просила, щоб я не затримувався.

– Може, ти з нами пообiдаеш?

– Ой, ти не доказав! – схаменулася тета Люцiя. – Ти не доказав, чи Сяня викорчувала той кущ, чи…

– Ну що ти, Люцiйко! Як можна? Їi заболiло в грудях!

– І справдi! Яка ж я… То як вона чуеться, дитинко? Бо викорчуваний кущ може всохнути, його треба знову прикопати…

– От бачиш, яка ти – все про агрест та про агрест, – дорiкнула тета Олiмпiя. – Сяня ж старша за нас. Де iй кущi корчувати?

– Тому я й питаю, як вона чуеться.

– Їй стало погано, – ледве вдалося менi вклинитися у iхню розмову. – І вона… вона… – тут у мене потекли сльози.

– Ой, коханий! – вигукнула тета Люцiя. – Та не плач! Бог iз ним, з тим кущем! Велика бiда! Іншим разом викорчуете. Нам не спiшно, правда, Олiмпцю?

– Певно, що так. Не переживай. І заходь до нас частiше. Передай привiт усiй родинi. А бабцi скажи, що ми ii обов’язково провiдаемо.

– Так-так, – пiдхопила тета Люцiя, проводжаючи мене до дверей. – Ми обов’язково, чуеш, обов’язково навiдаемося.

– І самi той кущ заберемо.

– Передай Сянi, що ми живi i здоровi. Скажи, що ми ii цiлуемо.

– Ми принесемо iй порiчкове варення.

– Так-так, це чудове варення. За рiдкiсним переписом.

– Ой, Люцiйко, а ти дала з собою хлопчиковi наших тiстечок?

– Наша Сяня! Хто б подумав – сама пiшла корчувати агрест!

– Люцiйко, тре було йому тiстечок дати. Дитинко! Ти забув тiстечка!

– І передай, щоб вона пила глiд! Це дуже помагае!

Останнi слова догнали мене, коли я вже зачиняв хвiртку. Я помахав iм рукою, а вони ще довго стояли на порозi, теж менi махаючи руками i посилаючи повiтрянi цiлунки.

Я нiколи не за

уду наших милих тiтоньок i шкодуватиму, що замало з’iв мигдалевих тiстечок, але що було робити – я квапився, бо мусив ще забiгти до стрийка, щоб i його повiдомити про смерть бабусi.

У вiчнiм полонi Рiздва

Рiздво для мене овiяне чаром казки i магiею дiйства, бо ж усе, що робилося напередоднi свята в хатi, мало свiй потаемний сенс, який розкривався пiзнiше, але менi, малому, баглося розгадати його вже, негайно, i я до всього приглядався, усе пильно вистежував, аби не пропустити найважливiших моментiв, на якi чекалося цiлий рiк. Одне лише усвiдомлення того, що ТЕ Рiздво бiльше нiколи до мене не повернеться, напоюе мою душу солодким вином печалi.

1

Приготування до свята починалися за тиждень. У тi дрiмучi часи усе треба було «дiставати», навiть селедцi були дефiцитом, не кажу вже про м’ясо, яке хоч на базарах i продавали, але було воно дорогим, i купувала його хiба партiйна номенклатура. На щастя, мiй татуньо був зубним лiкарем. Не знаю, чи подiбнi зубнi лiкарi збереглися як вид, бо мiй татуньо був унiкальним дантистом. Вiн чесно працював на саму платню, а коли пацiенти приходили до хати, лiкував задармо. Пацiентам це так сподобалося, що не було анi буднього дня, анi свята, аби не приперлися зi своiми болячками, i то не тiльки зубними. Врештi це маму знервувало i вона поставила татовi ультиматум: або вiн буде щось брати, або хай приймае пацiентiв у сараi. Моя мамуся скiнчила торгово-економiчний i, працюючи на продуктовiй базi, набагато краще тямила в бiзнесi. Тато, заламуючи руки та виголошуючи патетичнi слова, погодився, але теж виставив свою умову: грошей брати не буде, ну, не може i фертик.

– Добре, – сказала мама, – бери яйцями, м’ясом, чортом лисим, але щось бери, бо як поцьмакати над гускою, то ти тутечки, а як щось до хати принести, то нiц!

І почав татуньо брати яйцями, курми, гусьми, качками, iндиками, рибою, телятиною, свинятиною, салом, бульбою, гречкою, цибулею, сушеними ябками, горiхами, медом, церковними свiчками, шкарпетками i дошками. Але не подумайте, що наша хата перетворилася на склад, бо тато брав, але пацiенти не дуже хтiли давати. Вони просто рiзко змалiли, так змалiли, що ми iх не дуже й бачили. І тодi тато гордо ходив по хатi i казав:

– Ха!

– Зате спокiй в хатi, – тiшилася мама.

Але не минуло й пiвроку, як пацiенти знову повалили що дурнi до тата i то не з порожнiми руками, вже iм досить було дармових лiкарiв, пiсля яких пломби випадали за мiсяць, золотi коронки, зiскочивши, потрапляли в горло, i доводилося пiсля цього какати в мисочки, тарiлочки, вiдерця, а чи просто на газетку, i хворiти на золоту лихоманку. Справа в тому, що тато ставив пломбу навiки. Людина вмирала, i пломба була на мiсцi. А якби вилетiла, то тато давав гарантiю, що зробить нову безкоштовно. Але не було жодного випадку, аби татова пломба вилетiла чи якусь коронку хтось заковтнув.

Саме завдяки цьому наш святковий стiл був значно багатшим за сусiдськi.

За тиждень до свят м’ясо заливали маринадом, i щоразу вiдбувалася дискусiя щодо кiлькостi соли. Дiдусь мав свiй рецепт, тато – свiй. Перемагав дiдусь. Щодня хтось iз них заглядав до маринаду, вмочував палець, пробував на язик i замислювався. Дiдусь – задоволено, тато – з ознаками сумнiву.

Бабуся i мама цей процес iгнорували, вони були зайнятi випiканням солодкого.

Для борщу з вушками заквашувала бабця буряки. Добре iх вишурувавши, чистила, краяла на тоненькi плястерки, вкладала до слоiка i заливала ледь теплою водою. Зверху клала скибку житнього хлiба, слоiк зав’язувала марлею i ставила в теплий кут. З дня на день барва бурякового квасу ставала усе насиченiшою i схожою на вино. На четвертий-п’ятий день бабця усувала пiну i зливала до чистих пляшок рубiновий бурячаний квас. У щiльно закоркованих пляшках у холодному мiсцi вiн мiг зберiгатися кiлька мiсяцiв.

Рiздвяний борщ був пiсним i готували його на яринi – салерi, петрушцi, морквi, порах, цибулi. Крiм цього, мама додавали чотири покраянi буряки, перець духмяний, перець гiркий, кавальчик стручка пекучого перцю та лавровий лист. В окремому баняку варилися сушенi гриби. Потiм обидва вивари, процiдженi через ситко, з’еднували, а в самому кiнцi доливали бурячаний квас i досипали дрiбненько посiчену, засмажена до золотистого кольору цибульку.

Цей борщ завше вражав усiх наших гостей своею неймовiрно червоною барвою, рiдко котра господиня могла домогтися такоi барви i такого смаку. В тарiлцi на днi лежали маленькi пухкенькi вушка з грибами, а на поверхнi зблискувала цибулька в сузiр’i позлiток олii. Борщ був щедро наперчений, i кожен гiсть пiсля першоi ж ложки вiдкривав розпашiлi вуста та проказував: «Ого!»

І тодi вже встрявав мiй тато, сiдлаючи свого улюбленого коника:

– А що ви думали? То ж козацький борщ!

І тут вiн неодмiнно брав до рук повiсть Євгена Гребiнки «Чайковський», що лежала в такi хвилi напохватi, i зачитував те мiсце, де козаки вгощали нiмця своiм борщем. Бiдний нiмець пiсля першоi ложки просився, аби його лiпше застрелили, як мае прийняти такi муки.

Але найбiльшою атракцiею для мене було вудження шинок, шпондеркiв i ковбас, яке тривало весь день. Дiд будив мене зранку, щойно батьки пiшли на роботу, бабуся напихала мене вареними яйцями, манною кашею, i це був рiдкiсний випадок, коли я з’iдав усе дуже швидко, щоб не запiзнитися i щоб дiдусь не почав розпалювати вогонь без мене. Пiсля снiданку ми йшли пиляти колоди, потiм дiдусь колов iх на дрова i сортував, вiдкладаючи набiк горiховi, вишневi та яблуневi, якими завершував вудження. Ця складна наука потребуе практики, теорiя тут вихiдна. Тiльки на око можна визначити, чи достатнiй жар, чи не засильне полум’я i чи варто вже виймати завуджене м’ясиво.

Потiм ми викочували велику залiзну бочку, ставили ii в кутку городу й обкладали знизу землею та снiгом. Вiд бочки викопували рiвчак, який зверху накривали увiгнутим бляшаним дашком, утворюючи руру, яку з бокiв так само обгортали землею i снiгом. Багаття розпалювали бiля самого отвору рури так, аби полум’я не сягало бочки, а м’ясо тiльки задимлювалося.

Заки ми готували все це, бабуся обгортала марлею кожен кавалок м’яса i обмотувала ниткою. Сусiдка панi Жуковська для цiеi мети зберiгала старi шовковi панчохи, якими хизувалася перед вiйною, i тато мiй завше кепкував з того, якими присмаками могла ушляхетнитися ii шинка, завуджена в панчохах ii молодостi. Інколи вiн гукав через паркан:

– Панi Жуковська! Як вам забракне панчiх, радо позичу вам своi шкарпетки!

На що панi Жуковська – в китайському шляфроку, вбраному поверх куфайки, – вiдгукувала:

– Та певно, як ви пан дохтiр, то можете си в марлi вудити, а я бiдна схурована кубiта, я марлю тримаю на чорний день. Але шо ви маете до моiх паньчiх? Та моi паньчохи чистiшi за вашу дохтiрську ярмулку. Та я ше iх за Польщi випрала в таких порошках, жи нинi вдень зi свiчков не знайдете! Та вони в мене пахнуть, як шлюбний вельон!

Час вiд часу ми пiдкидали дрова i йшли грiтися в сарай, а там сiдали на колодах i пiд кудкудакання курей та похрумкування кролiв я слухав дiдовi пригоди.

У Першу свiтову дiд попав до царськоi армii, бо Волинь тодi ще належала Росii, а коли спалахнули визвольнi змагання, подався до гайдамацького куреня «Не журись!». Курiнь вславився своею вiдчайдушнiстю i якоюсь мiстичною зневагою до смертi. Вважалося особливою ознакою хоробростi розiбратися навiть серед зими до пояса i мчати верхи в атаку з оглушливим криком: «Слава!».

Одного разу видали гайдамакам новеньку уберю – чорнi розшитi жупани, лискучi чоботи, бiлi сорочки i чорнi шаровари. Любо було подивитися на цю красу. І чи знайдеться ще якийсь народ, крiм украiнцiв, який би так запаморочливо шанував красу, щоби здатен був вiддати за неi свое життя? Гайдамаки тiшилися одностроями, як малi дiти, пуцували чоботи на глянц, поправляли шлики, пiдкручували вуса. І от серед осени, серед сльоти i мжички, гайдамаки у своiй розкiшнiй уберi пiшли в пiшу атаку. Пiд ногами чвакала багнюка, чоботи з пiдкiвками слизькали, бризки летiли на всi боки. Вдарили кулемети. Пролунала команда «Лягай!» Але куди в бiса лягати? В болото? Нi один не лiг. Кулемети били, гайдамаки покотом падали в болото, але вже мертвими. А живi продовжували бiгти на ворога, обережно обминаючи калюжi, перестрибуючи з пагорба на пагорб. Врятувала iх тiльки атака стрiльцiв, а то б усi так i лягли покотом.

– Дiдусю, – дивувався я, – а чому ж ти не лiг?

– Та як?! В новiсiнькiм одностроi?

– А якби тебе вбили?

– Та й що?

– Як то що? А мене б тодi теж не було!

– Гм… Бач, я й не подумав.

Найскорше знiмали ми сало i шпондерки, за ними ковбаси, а шинки та полядвицi трималися до останку, аж поки не верталися з роботи батьки, i наставала саме та хвиля, яку я обожнював. З розчервонiлими радiсними обличчями ми зносили до хати вудженину. Бабця з мамою розгортали м’ясо, обнюхували, роздивлялися з усiх бокiв, а потiм кожному втинали по тоненькому паруючому плястерковi – бо ж пiст! – i всi пробували, плямкали вустами i казали свою думку. Витонченi смаки гурманiв виявляли чи то надмiр соли, чи то обмаль вишневих полiн, чи то брак селiтри, чи то забагато жару. Ну, не було так, аби хтось не зробив зауваження, але висновок завше був радiсним – вудженина смакувала знаменито. Досить сказати, що не смакувала вона менi нiколи так, як у той день, коли ми ii вудили. Усе, що я потребував вiд свята, це тих кiлька плястеркiв вудженини, про яку я на всi решта днiв забував, а ще – печиво.

2

Млосний дух дрiжджового тiста, яке вистоювало в покою бiля грубки, забивав памороки, я тихцем прокрадався до миски, ледь-ледь прохиляв полотняного рушника i дивився, як воно росте, жадiбно вдихаючи п’янливий пах. Солодкого пекли неймовiрно багато – щонайменше чотири струдлi (макiвники), пiрник (медiвник), перекладенець (пляцок, перекладений бакалiями, по теперiшньому сухофруктами), пекли пампухи з варенням iз рожi та вергуни (хрусти), якi я любив найбiльше, коржики у формочках з кремами рiзних кольорiв, смак iх досi не вступився з мого писка, i я продовжую нести на своему пiднебiннi повiтр

ну легкiсть кремiв – цитринового, помаранчевого, мигдалевого, вишневого, горiхового i трускавкового. Випiкали великий сирник, якого потiм обмащували чоколядою, його не треба було iсти, вiн сам розпливався в ротi i миттю зникав, розчинявся у слинi. Маленькi рогалики з мармулядою чи конфiтурою i печиво з перемолотих шкварок не претендували на особливу позицiю в iерархii солодощiв, але найбiльшою iхньою заслугою було те, що зберiгалися вони найдовше.

Їли ми всi цi скарби в суворiй послiдовностi. Першими мусили зникнути пампухи, бо за день-два вони черствiли й втрачали свою привабу, водночас iз ними мужньо йшли на страту коржики з кремом. Неодмiнною радiстю передсвяткових приготувань було лизання макогона, яким мама розтирала креми. Кликати мене не треба було, я прибiгав вiдразу, щойно долинав до моiх вух той характерний шурхiт макогона стiнками макiтри, яку мама затискала колiнами. А ще я любив тримати макiтру за береги, але так, щоби на великi пальцi налипав крем.

Проте iмператором усiх смаколикiв був безперечно горiховий торт з трьома гатунками кремiв i трьома гатунками коржiв. Вiн просто давив своею монументальнiстю i шляхетнiстю, адже участь у його прикрашуваннi брав мiй дiдусь, а що головне – залучав i мене. Ми вирiзали з сушених слив i абрикосiв зiрочки та хрестики i викладали ними поверхню торта, зайве казати, що всi обрiзки тут же поглинав саме я. Дiдусь чомусь байдуже дивився на цю мою маленьку слабiсть. А ще ми мали в своему розпорядженнi кольоровi цукати – помаранчевi, цитриновi, кабачковi, гарбузовi i – не повiрите – баклажановi.

Цукати готували заздалегiдь. Шкуринки цитрусових, нарiзанi соломкою, кубики кабачкiв, гарбузiв i баклажанiв, засмаженi в цукрi й пiдсушенi, зберiгали в слоiках. І то, власне, був найбiльший скарб мого дитинства, скарб, яким я завше марив. Але трагедiя мого дитинства полягала в тому, що цукати замикали в креденсi пiд ключ разом з горiлками, винами, коньяками, ромами, лiкерами i, звiсно ж, бакалiями. Ключ мала тiльки мама, а берегла вона свое багатство не лише вiд мене, а й вiд татуня, бо вiн – щира душа – мiг би пригостити якоюсь заморською плящиною першого-лiпшого пацiента.

Та, видiляючи цукати для торта, мама не ставила перед нами iх цiлими слоiками, а йно по кiлька з кожного виду. Їi невитончений торгiвельний смак протестував проти того, аби ми й з цукатiв майстрували якiсь картинки, бо ж тодi неодмiнно з’являлися б обтинки, але дiдусь завше був на моему боцi i переконував маму, що цукатiв замало. Можете собi уявити, яким розкiшним був викладений на тортi напис «Христос ся рождае!»

Зразу ж у хвилю своеi появи печиво замикали в креденсi. Особливо це стосувалося коржiв, якi чекали свого часу, коли iх перемастять i оздоблять, а що пекли все це впродовж кiлькох днiв, то запахи, якi долинали звiдти, не давали менi спокою. Тому найбiльшою моею мрiею було вiдшукати казкового ключа й вiдiмкнути креденса, i я справдi намагався знайти його, але пошуки моi були марнi. Тодi я вдався до хитрощiв.

Задня стiнка креденса була з фанери, прибита маленькими цвяшками, а що креденс стояв не упритул до стiни, а впирався в плiнтус, то залишалася цiлком пристойна щiлина мiж фанерою i стiною. Одного разу, коли дiдусь i бабуся подалися разом на базар i лишили мене самого, я пiдважив фанеру, просунув руку i намацав вергуни. Одного за другим я порятував iх вiд того мороку, в якому вони гибiли, i видобув на свiт Божий, сховавши пiд своiм лiжком. Наступного дня, ставлячи в креденс чергового пляцка, мама зауважила, що вергунiв малувато, i вчинила алярм. Сiмейна нарада одноголосно визначила, що причиною тут мишi, тато з дiдом вiдразу заходилися ставити полапки. Причому тато своi, а дiдо своi. Справа в тому, що дiдусь майстрував полапки сам, але тато чомусь iм не довiряв i ставив купованi в магазинi. І тi, i тi полапки справлялися iз завданням цiлком добре, але мисливцi нiколи не могли дiйти згоди, котра лiпша.

Та як на те мишей на ту пору в нас у хатi не водилося, i я почав гарячково роздумувати, як врятувати ситуацiю, i не намислив нiчого мудрiшого, як спробувати випросити мишу в сусiдiв. Син пана Суслика, малий шмаркатий Ясьо, зачувши, чого я потребую, вiдразу поцiкавився:

– А со дас?

– Жука з рогами в пуделочку.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить