Змiщення спектра
Януш Леон Вишневський

Бестселер
Чуттеве продовження бестселера «С@мотнiсть у Мережi» – 21 рiк по тому!

Якуб – студент факультету iнформатики в унiверситетi. Вiн не знае, що в життi його матерi було велике кохання, яке й досi ii хвилюе. І от його дiвчина раптом помiчае дивовижнi зв’язки мiж книжкою, яку саме читае, i життям свого коханого. Вона починае пошуки i наштовхуеться на таемницю. Хто насправдi е батьком Якуба? Чи мае вона право знайти вiдповiдь на це питання?

Родиннi секрети, ретроспекцii, рiзнi краiни – героi наново переживають давно забутi емоцii, прагнуть розiбратись у власних почуттях i зрозумiти, чи правильний вибiр вони колись зробили.

Януш Леон Вишневський

Змiщення спектра

© Janusz L. Wisniewski, 2019

© О. Кравець, Н. Бiчуя, В. Степанов, Л. Хворост, пер. з пол., 2019

© «Фабула», макет, 2019

© Видавництво «Ранок», 2019

Шановний читачу!

Спасибi, що придбали цю книгу.

Нагадуемо, що вона е об’ектом Закону Украiни «Про авторське i сумiжнi право», порушення якого караеться за статтею 176 Кримiнального кодексу Украiни «Порушення авторського права i сумiжних прав» штрафом вiд ста до чотирьохсот неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв творiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання i матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Повторне порушення караеться штрафом вiд тисячi до двох тисяч неоподатковуваних мiнiмумiв доходiв громадян або виправними роботами на строк до двох рокiв, або позбавленням волi на той самий строк, з конфiскацiею та знищенням всiх примiрникiв, матерiальних носiiв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудiо – i вiдеокасет, дискет, iнших носiiв iнформацii, обладнання та матерiалiв, призначених для iх виготовлення i вiдтворення. Кримiнальне переслiдування також вiдбуваеться згiдно з вiдповiдними законами краiн, де зафiксовано незаконне вiдтворення (поширення) творiв.

Книга мiстить криптографiчний захист, що дозволяе визначити, хто е джерелом незаконного розповсюдження (вiдтворення) творiв.

Щиро сподiваемося, що Ви з повагою поставитеся до iнтелектуальноi працi iнших i ще раз Вам вдячнi!

18 липня, нiч

З гуркотом вiдчинились дверi, i до спальнi ввалився Йоахим. Вона почула важке сопiння, а згодом сморiд алкоголю, перемiшаний з потом i часником. Мiцно стиснула повiки й занiмiла, вiдчуваючи на сiдницях його витягнену долоню, якою вiн намагався задерти ii нiчну сорочку. Рвучко вiдiпхнула його руку i швидко пересунулась на край лiжка. Вiн почав щось злiсно бурмотiти собi пiд нiс. Згодом лiжко затряслось, затремтiло, i все затихло. Їй вiдлягло лише тодi, коли почула його голосне хропiння.

Не спала, вичекала до пiвночi. На вежi мiсцевого костелу бамкав дзвiн. О двадцять третiй вiн бив одинадцять разiв, а через годину, опiвночi – лише притишеним, немiчним, одиноким глухим ударом. Так, нiби втомлений недiльними месами i щедрими вечерями парафiяльний ксьондз знав, що не варто будити його та прихожан. Тихо вислизнула з лiжка. З шухлядки кухонного креденса витягнула з-пiд мотлоху заховану пачку цигарок. До високоi кришталевоi склянки накидала кiсточок льоду й налила вiскi. Те саме в другу. Сiла на бетонну пiдлогу балкона, поставивши обидвi склянки на купi побитих, колись дуже давно свiтло-коричневих, а тепер брудно-сiрих, потрiсканих плиток, якi Йоахим на початку минулого лiта наказав зiрвати якомусь облицювальнику, плануючи покласти замiсть них дошки. Одне лiто минуло, друге, а купи плиток надалi займають половину балкона, прикриваючи почорнiлий бетон.

Вона сперлася плечима об шкарубку поверхню стiни i глибоко затягнулася цигаркою. Вiдчула запаморочення. А так насправдi, то вона курить раз на рiк. І вiскi п’е лише раз на рiк. Вiсiмнадцятого липня. І лише раз згрiшила. Того року. Вiсiмнадцятого липня. Двадцять рокiв тому. Може, i не смертним грiхом, але, мабуть, головним, бо тi iншi невиннi незначнi попереднi грiхи навiть не вартують роздумiв, не те що сповiдi. Простягнула руку по склянку й пила так довго, аж вiдчула на губах холод вiд кiсточок льоду.

Двадцять один рiк тому. У Парижi…

Летовище. У термiналi повно людей, але в ньому тихо, як у катедрi зi скла та бетону. Так, нiби до нього прибули тiльки глухонiмi. Вона виразно чуе своi кроки, вiдлуння яких багаторазово посилюеться мармуровою плиткою. Поспiшаючи, оминае групку людей з камерами та мiкрофонами в руках. Швидко пiдходить до важкоi кремово-бiлоi стiйки. Раптом перед стiйку виходить старший, сивоволосий чоловiк у темно-синiй формi iз золотистим значком авiакомпанii. Запитуе англiйською: чи вона, бува, не чекае когось iз цього рейсу. Коли вона пiдтверджуе це коротким кивком голови, чоловiк мiцно хапае обидвi ii руки i тихо каже, цiдячи слово за словом, дивлячись iй в очi:

– 800 не прилетить…

Вона бачить себе. Д

же чiтко. Стоiть ще спокiйна. Якусь мить вона дивуеться, чому цей незнайомець стискае ii руки. Враз чуе його голос, нiби розтягнений у часi, нiби вiдтворений зi сповiльненоi магнiтофонноi плiвки: «Усi загинули…». Вiдразу ж пiсля цього вона повертае голову, думаючи, що це дивне речення сказане не до неi, а до когось, хто стоiть позаду. Але позаду нiкого нема. І тодi починае розумiти тi слова:

– Чи був там хтось iз Ваших близьких? Нам дуже прикро…

Простягнула руку за другою склянкою. Попiл, що звисав iз затисненоi мiж тремтливими пальцями цигарки, осипався на бурштинову рiдину, що зблискувала в мiсячному свiтлi. Хвилину вона дивилася, як вiн потопае сiро-чорними, круглими пилинками, що, розпущенi, назавжди зникають у безвiстi, i iй ставало ще сумнiше. Проковтнула сльози, запалила ще одну цигарку. Подумалось, що вона, певно, уже трiшки п’яна. Тодi зазвичай або замовкае, або ж вiдчувае непереборне бажання розмовляти. Та лише з собою. Аби нiхто нi про що не запитував, не коментував, не дивувався, не вдавав, наче все розумiе чи навiть спiвчувае, хоча вона чудово знае, що абсолютно нiчого не розумiе й не чуе поготiв.

Зараз так само почуваеться.

Хоче про це говорити. Сама з собою. Коли наближаеться до стану сп’янiння, самих розмислiв iй уже не вистачае. Мусить вголос висловити своi думки, вивiльнити iх з голови. І обов’язково мусить iх почути. Часто це зовсiм не монолог. Вона справдi розмовляе сама з собою, ставить собi запитання; якщо вдаеться, сама собi на них вiдповiдае, дискутуе, iнодi навiть свариться сама з собою. Нiбито бiля неi стоiть або сидить якась друга, iнша вона. Дуже це дивне, а на думку ii iпохондричноi приятельки Уршули, шкiдливе й небезпечне, адже е «безперечним симптомом неминучоi шизи, i я на твоему мiсцi записала б усе це на телефон i помчала з тим до психiатра, ти ж, прецiнь, ту шизу маеш у генах». Щодо цього останнього, то Алiцiя, безперечно, мала рацiю. Насправдi успадкувала це вiд свого батька. На щастя, це едине, крiм кольору очей, що мае вiд нього. Вiн також, повертаючись п’яний з роботи, передусiм – у повнiй мовчанцi – без жодноi на те причини товк маму. Коли вона падала, притискав ii взуттям до пiдлоги.

– Дуже добре це пам’ятаю… – розпочинае вона.

Говорить тихо сама до себе, стискаючи пальцями склянку, так, нiби хоче ii розчавити.

– А також те, як я кинулась на нього, вiдтягаючи його ногу у великому заболоченому черевику з заiржавiлими набiйками на каблуках. Пам’ятаю також, як мене копнув. І смак кровi на губах, i синяк на стегнi, i пiну на його ротi.

– І нiколи того не забуду, курва, до кiнця життя.

– А далi вiн розсiвся, як паша, за кухонним столом, розгойдувався на стiльцi й бурмотiв щось до себе довгими монологами. Наостанку розмовляв практично лише з собою, адже був постiйно п’яний…

– Що я тепер лепечу? Ну що?! Я ж, прецiнь, хочу про нього говорити! І про вiсiмнадцяте липня, двадцять рокiв тому. І про мiй грiх, який хочу обiйняти i ще раз согрiшити.

– Тодi на тому летовищi я також плакала. Вперше в життi не витиснувши з себе жодного звука. Я вила в конвульсiях, але тiльки всерединi себе. Досi не розумiю, чому саме так. Мабуть, думали, що я втратила голос або ж збожеволiла. Якийсь арабський бородань-санiтар з глибоким шрамом на щоцi, якого викликав той працiвник TWA у формi, висмикнув у нього мою лiву руку i мовчки почав щось впорскувати у вену. Навiть не запитав моеi згоди. Притьмом бiля санiтара з’явився той молодий хлопець з рецепцii. Штовхнув санiтара, i голка шприца злегка пiдняла вену, напинаючи шкiру на передплiччi. Однак ii не проколола. Я не вiдчула жодного болю. Жодного. Так, нiби та голка стирчала не в моiй, а в чиiсь чужiй жилi. Санiтар злiсно вигукнув щось арабською. Хлопець з рецепцii не звертав на нього анi найменшоi уваги. Пропхався наперед, вимахуючи перед моiми очима зiм’ятим листком паперу, кричав щось польською. Спершу я подумала, що вiн верещить у моему снi; що той санiтар зi страшним шрамом впорскнув менi щось подiбне до наркозу, я тiеi ж митi заснула, а хлопець з готелю перший з’явився в моiх сонних мареннях.

– Колись, а було менi, мабуть, дванадцять рокiв, я падала з гойдалки i вивихнула палець, менi його вирiвнювали пiд наркозом. І перше, що я почула пiд тим наркозом, також був крик. Той, який я дуже добре знала. Страшний, п’яний крик мого батька. Хоча голос був спотворений, хрипкий, трiскучий, нiби з мегафона; однак, без сумнiву, це був його голос. Мiй батько в тому снi, який я нiколи не змогла забути, кричав на мене з якогось дуже темного, вузького коридору, вирiзаного iз ще глибшоi темряви. Темрява в темiнi та його крик, а там, на тому летовищi, було ж дуже свiтло й дуже тихо. Отож це не мiг бути наркоз.

– Не пригадую собi, якi слова того хлопця з рецепцii дiйшли до мене ранiше. Тi, що «вiн живий», чи тi, що «вiн летить до тебе». Однак пам’ятаю, що простягнула руку за тiею карткою, вихопила ii i почала читати. Коли утрете дочитала до кiнця, серце менi аж стиснуло й перехопило дух. Вiдштовхнула санiтара, вiдштовхнула

лопця з рецепцii, а далi того мовчазного, сивоволосого в темно-синiй формi.

– А може, вони самi розступилися? Нi. Мабуть, нi…

– Принаймнi я почала проштовхуватися крiзь величезний i зовсiм не мовчазний натовп. Усюди на пiдлозi з плиток я бачила ношi. Пiд стiнами, бiля стiйок, бiля мармурових вазонiв з квiтами. На них лежали, сидiли або тулились люди. Вони затуляли обличчя долонями, молилися, але переважно плакали. А над ними посхилялись iншi люди. У бiлих фартухах, вiдблискових жилетах, у чорних сутанах, а черницi у срiбно-сiрих. З гучномовцiв линув спокiйний голос дикторки, який повторював безупинно французькою, англiйською та нiмецькою, що «лiтак компанii TWA, номер рейсу 800, з Нью-Йорка до Парижа з технiчних причин сьогоднi не здiйснить посадки».

– Але ж, курва його мама! Треба було мати жахливе нiмецьке почуття порядку, щоби вигадати щось таке, як-от «технiчна причина», для опису того, що сталося з тим лiтаком. Хоча, по сутi, це не розминулося з правдою. Розбитий на тисячi уламкiв внаслiдок удару об поверхню океану лiтак справдi не може лiтати через звичайнi технiчнi причини. Я й досi пам’ятаю сюрреалiстичний за тих обставин спокiй голосу тiеi дикторки. Нiколи цього не забуду.

– Також пам’ятаю, що трохи згодом я сидiла на якiйсь порожнiй лавцi, саме навпроти молочно-бiлих дверей, якi зi скрипом то розсувались, то засувались; а хлопець з рецепцii навколiшки передi мною запевнював мене, що «вiн обов’язково вийде з цього коридору».

– А потiм з цим важко було впоратись, я почала врештi плакати й мене охопила якась хвиля вдячностi, що розливалася всерединi мене, вiд паху до плечей. І я захотiла ii неодмiнно висловити, а позаяк не знала кому, почала дякувати Боговi.

– Хоча в Бога вже тодi я не вiрила…

– І саме тiеi митi знову розсунулись тi скрипливi молочно-бiлi склянi дверi…

– Вiн вибiг. На мить затримався. Вдивлявся, нервово роззираючись довкола.

Уперше справжнiй. Незмiнно на вiддалi, але нарештi не вiртуальний. З кровi, кiсток. І очей.

Вона пiдняла порожню склянку. Язиком всунула кавалок льоду до рота. Решту висипала на долоню i протерла нею потрiскану шкiру на обличчi.

– Вiн побачив мене. Коли повiльно рушив до мене, я вiдразу ж забула про Бога, i про вдячнiсть, i про те, що з тим розмазаним слiзьми макiяжем i гiгантським синяком пiсля голки пiд лiктем маю вигляд занедбаноi наркоманки. Я захотiла зiрватися з тiеi лавки, мчати до нього. Доторкнутись до нього.

– І лише тодi до кiнця повiрити.

– Але я не могла. Моi ноги немовби злилися з мармуровою плиткою.

– Може, це й добре? Може, у цьому був якийсь план? Жiнка не повинна бiгти до чоловiка. Навiть та, що закохана. Передусiм така не повинна…

– Пригадую, коли вiн наблизився до моеi лавки i подивився на мене тими своiми величезними небесно-сумними очима, я приклала палець до вуст, даючи йому знак, щоби вiн нiчого не говорив.

– А потiм… – зiтхнула, запалюючи наступну цигарку.

– Потiм це вже тiльки…

У вiтальнi несподiвано спалахнуло свiтло. Вона перелякалася. За мить почула кроки. Похапцем зiм’яла цигарку на кiсточках льоду в склянцi i заховала ii мiж ногами, прикривши iх нiчною сорочкою.

@1

Вiн прокинувся вiд хвилi тепла. Якоiсь дивноi, бо мав таке вiдчуття, що це тепло гладить лише його плечi. Повiльно розплющував повiки. Веселки – подумав вiн, дивлячись крiзь примруженi очi. Багато малих веселок, якi заходять одна на одну! Що таке? Вони справдi вчора ввечерi вдихали травичку, але не надто багато. Звичайно, замало, щоби мозок був на кайфi аж до ранку. По самокрутцi для кожного. Не бiльше. Надя, викуривши половину своеi, розстiбнула блузку й зняла бюстгальтер. Вiн пам’ятае все, що вiдбувалося згодом, але як вони опинилися в лiжку – взагалi не пригадуе. Зрештою, це не вперше. Йому зовсiм не була потрiбна трава, щоби здiйснити справжнiй trip пiд час iхнього сексу. Колись, у якомусь крутому варшавському готелi поблизу станцii, вони кохалися в по-декадентськи великiй лазничцi. Очi йому вивернулися. Мабуть, немае у свiтi таких опiатiв, якi б виграли у змаганнi з ii губами…

Вiн широко розплющив очi i якусь мить лежав нерухомо, щоби зiбратися з думками. Ця величезна кiлькiсть веселок – це ж оптика! Бiнго! Немае нiякого продовженого кайфу. На Надинiй шкiрi висихали краплi води. Вони утворили мiкроскопiчнi хмарки пари, яка розщеплювала свiтло. Як у призмi. Так само, як це вiдбуваеться в справжнiй веселцi на небi пiсля дощу. Багато призм – це мiрiади веселок. На ii спинi, сiдницях i на стегнах. А делiкатнi дотики свiтла на спинi? Це – звичайна термодинамiка. Надя причепила дешевий, куплений на розпродажi китайський вентилятор до похилоi стелi своеi кiмнатки в мансардi. Уже тиждень панувала справжня тропiчна спека. Вiн сам просвердлював отвори в дошках стелi, прикрiплюючи того монстра. Величезний вентилятор пропрацював якихось п’ятнадцять хвилин. Потiм лише лiниво повертав крильцями, ледве пробиваючись ними крiзь зависле, нерухоме повiтря, густе вiд вологи, як прозорий желатин. Крила вентилятора були такi

великi, що iхнi кiнцi доходили до середини шиби дахового вiкна, вирiзаного в стелi. І, обертаючись, затiнювали його. Ось звiдки це погладжування.

Вiн придивлявся до Надиноi спини та сiдниць. З ii тонкою талiею вони мали вигляд приклееного до ii тiла серця. Прорiзаного навпiл вузькою щiлиною. Одразу ж над нею опуклiсть – занадто велика. Так, нiби еволюцiя залишила iй занадто багато решток мавпячого хвоста. Вiн обожнював цю опуклiсть. Доторкався кiнчиками пальцiв, цiлував, прилипав губами, лизав, видихав на неi повiтря. Інодi вiн м’яко покусував шкiру, яка покривае цю опуклiсть, iз ледь помiтними, свiтлими волосинками, якi, як за командою, пiднiмались угору. Надя тодi починала голосно дихати, рухати стегнами й шепотiти те свое солодке: «Якубе, що ти знову зробиш зi мною…». Не «робиш», а саме «зробиш зi мною»…

Вiн беззвучно зсунувся по простирадлi вниз, доторкнувся губами до маленькоi веселки на тiй опуклостi й прошепотiв:

– Добридень, серденько…

Вона рiзко повернула голову. Мовчки дивилась на нього вiдсутнiм поглядом. Вiн побачив сльози на ii очах.

– Чому ти плачеш? Що таке?! – запитав, клякаючи над нею.

Вона повернулася i, лягаючи на спину, прикрила груди розгорнутою книжкою. Довго не вiдповiдала. У тишi кiнчиками пальцiв делiкатно погладжувала його щоки та губи.

– Це через цю книжку… – прошепотiла вона за якусь мить.

Вiн зиркнув краечком ока на потрiскану й витерту в декiлькох мiсцях вицвiлу брунатно-помаранчеву обкладинку, на якiй зображена пара, що цiлуеться.

– Хм, книжку? – прошепотiв вiн, притискаючи зап’ястя ii руки до губiв.

За мить, на приховуючи здивування, вiн запитав:

– Ти плачеш через книжку?! Ти? Така велика дiвчинка? Я думав, що ти вже не читаеш таких книжок, – додав вiн iз ноткою насмiшки в голосi.

– Тобто конкретно яких? – вiдповiла вона i раптово пiднялась на лiктях. Книжка повiльно сповзла на ii живiт, оголюючи груди.

– Ну, таких… Таких… – затинався вiн, не в силах закiнчити i шукаючи вiдповiдного слова.

Вiн побачив роздратування в ii очах. І навiть вловив добре йому знайоме нетерпiння у звучаннi ii голосу. Вiн дуже добре знав, що коли Надя iз сильним притиском iнтонуе те свое «конкретно», це, як правило, е провокацiею до дискусii, а часто i до суперечки. Вiн дуже любив дискутувати з нею, а також деякi суперечки, головним чином тому, що вони чудово пiсля них мирилися; однак тепер, зранку в лiжку, поруч iз нею нагою, це було останне, чого би вiн мiг хотiти.

– Ну, таких…

– Назвiмо це, ну, нехай буде, романтичних, – закiнчив вiн i нахилив голову, намагаючись поцiлувати ii груди.

Вона не дозволила йому. Спочатку схрестила руки на грудях, а потiм, спираючись долонями на його чоло, пiдняла його голову догори i, дивлячись в очi, запитала:

– А ти? Ти нiколи не плакав над книжкою?

У ii голосi вiн вiдчув твердiсть i ту добре знану йому зухвалiсть.

– Я не пригадую таких книжок, – спокiйно вiдповiв вiн, – хiба що якiсть iдiотськi книжки з рекомендованоi лiтератури. Тодi, напевно, так.

І додав за мить iз насмiшкою:

– Я плакав вiд злостi, що повинен витрачати час на такi дурницi.

– Це дуже дивно, – тихо вiдповiла вона, не реагуючи на його жарт.

– А що тут такого дивного? – запитав вiн.

– Тому що ти дуже вразливий. Досi я нiколи не зустрiчала такого вразливого хлопця, як ти. Тому для мене це дивно. Дуже дивно.

Вона повернулася на бiк i виставила своi сiдницi, притискаючись до його живота. Якусь мить вони лежали мовчки, прилiпившись одне до одного.

– Для свого виправдання, – прошепотiв вiн у якийсь момент, – я можу лише додати, що я, мабуть, не плакав над книжками, але, читаючи листи, звiсно, що так. І то навiть досить часто. Якщо тобi аж так залежить на моему плачi й читаннi.

– Знаеш, ти нiколи менi не розповiдав про це, – тихо вiдповiла пiсля довшоi перерви.

Вiн почув смуток у звучаннi ii голосу. Раптом вона повернула до нього обличчя i вiдсунулася на край лiжка. Вони зустрiлися поглядами.

– Ми знаемо одне одного вже майже рiк, спимо разом, – сказала вона, крутячи пасмо свого волосся довкола пальця. – Ти знаеш кожну частинку мого тiла, ми iмо за спiльним столом. І вечерi, i снiданки. Я розпускаю для тебе волосся. Я не боюся бiля тебе боятись, я не соромлюся анi плакати, анi мати дурнi напади смiху, ти купуеш менi тампони, знаеш iхнiй розмiр, ти клав мене до лiжка зовсiм п’яною, дивився на мене, коли я мастурбувала. Я показала тобi своi думки, надii, мрii. А це – набагато бiльше, нiж голизна. Мою бiографiю з першого класу початковоi школи до тепер ти знаеш настiльки докладно, що, використовуючи моi фотоальбоми, мiг би легко з того зробити документальну Instastory. Я могла б ще довго це перераховувати. Ти все про мене знаеш. А також i про мою сiм’ю. Запалюеш зi мною в iхню пам’ять свiчки на цвинтарi. Ти знаеш про мене в тисячу разiв бiльше, нiж моя мати.

– І ти це знаеш вiд мене, – твердо додала вона згодом i запитала: – А я? Я, – сказала, сама вiдповiдаючи, – я насправдi знаю лише те, що ти одинак, що живеш з бать

ами, i що тебе прийняли на навчання без iспиту, бо ти виграв якусь олiмпiаду. А крiм цього, менi нiчого не вiдомо про твое минуле. Так, нiби в тебе не було нiякого минулого. Так, нiби все твое життя розпочалося лише торiк у серпнi. Коли ти зустрiв мене. Чи ти це помiтив, Якубе? – тихо запитала й замовкла.

Вiн слухав ii геть здивований, з недовiрою. Щось, що розпочалося з невинного питання, питання-турботи, – подумав вiн, – поступово стае своерiдною серйозною розмовою про iхнi стосунки. Вiн зовсiм не очiкував такоi реакцii.

– Чи ти помiтив? Я питаю тебе, чи ти помiтив, verdammt noch mal?![1 - «До дiдька лисого» (нiм.). Тут i далi, якщо не вказано iнше, – прим. пер.] – запитала вона, пiднiмаючи голос, коли вiн, задуманий, довго не вiдповiдав.

Це був знак. Останнiй. Останне попередження. Надя нiколи не лаялась. Нiколи. Анi в найбiльшому гнiвi, анi тодi, коли нехотячи вдарялася колiном об край дерев’яного фотеля; анi в жартах, анi навiть в похабних анекдотах. Надя нiколи не лаялась, навiть випадково. Що тепер було, мабуть, досить неприродно. І зовсiм не йдеться тут про iнтерпункцiйнi «курви», «йеби» i «хуйнi» з вульгарноi вуличноi «новогвари», бо це важко назвати сленгом, не кажучи вже про мову. Не про таке блюзнiрство п’яничок з-пiд пивноi будки, але тут ходять i багато студентiв. Адже, як говорить його, зрештою, единий товариш Вiтольд, е лайка «ситуативно виправдана, навiть необхiдна, амбiвалентна, iнодi онiрична, а в iншому випадку буквальна й нiчим незамiнна, достойна лайка». Зараз – студент третього курсу полонiстики («Тому, що десь треба перечекати моменти вiдчаю в життi», – так вiн повторюе), тому що його втрете не прийняли на медицину, яка е його пристрастю, але «бiологiя та хiмiя, на жаль, уже нi». Марiка, дiвчина, з якою Вiтольд проводить найбiльше часу, хоча публiчно, а також i в ii присутностi – тверезий або п’яний – запевняе, що не перебувае з нею в «жодних, окрiм як у сексуальних та економiчних, стосунках», – Марiка стверджуе, що «Вiткацiя тягне на ту медицину, бо вiн сам собi хоче дiагностувати синдром Аспергера[2 - Рiдкiсне захворювання, що характеризуеться серйозними труднощами в соцiальнiй взаемодii.] i потiм виписати собi на то якийсь рецепт». А таки вiн ще нiколи не зустрiчав щасливiшоi пари, нiж Марiка та Вiтольд.

Надя не лаялась навiть у цьому контекстi. Принаймнi польською. Коли вона починала лаятись нiмецькою мовою, – а вона лаялась тiльки так, i це траплялося з нею дуже рiдко, – це означало, що вона повiльно втрачае контроль над собою, що в нiй щось надламуеться, що вона досягла певноi межi або стiни. Не чекаючи на його вiдповiдь, вона повернулась до нього спиною й додала:

– Чому так? Чому ти не впускаеш мене у свое минуле? Скажеш менi чи нi?

– Тому що… тому що ти не випитувала про мое минуле, – спокiйно вiдповiв.

– Ах так? А може, я думала, що так мае бути? З поваги до себе i до твоеi приватностi. Не випитувати. Чекати на розповiдь. Терпеливо чекати. Ти не подумав про це? Що, може, цей брак моеi цiкавостi провiщае щось тривожне? І це повинно тебе трохи налякати? Позаяк вона не цiкавиться моiм минулим, то значить, що не плануе також майбутнього зi мною. Ось так ти повинен подумати, коли матимеш вiльну хвилину. Бо я так часто думала. За такою логiкою.

– Надю, припини! Будь ласка! – обурився вiн i пiдвищив голос. – Та твоя логiка не цiлком логiчна до кiнця. Ти прекрасно знаеш, що я тобi все розповiдаю. А мене нiхто не запитуе. Я думав, що мое минуле зовсiм не таке цiкаве, не мае нiчого спiльного з цим. Те, як ми переживаемо спiльне зараз, говорить про моi плани на майбутне набагато бiльше. Про тi, що стосуються тебе. Особливо про тi. У мене iнша логiка. І я маю на це право, – додав вiн твердим голосом, пiднiмаючись на лiктях. – Що на тебе сьогоднi напало, Надю? Через якусь прокляту книжку ти хочеш зiпсувати нам недiлю!? Сьогоднi я не маю охоти на жодну анкету Пруста. Не сьогоднi, verdammt noch mal! – вигукнув вiн, театрально перекривлюючи ii нiмецьку мову.

Вiн ненавидiв нiмцiв. Вважав, що нiмецька мова придатна лише для наказiв. Людям i коням.

Вiн дивився на ii спину, чекаючи вiдповiдi. Вона мовчала. Через мить вiн поклав руку на ii сiдницi i, нахиляючись над ii головою, прошепотiв на вухо:

– Серденько, ти сама знаеш, що ми могли б розпочати цю недiлю зовсiм iнакше…

Якоiсь митi, не повертаючи голову, вона запитала:

– А хто ж то такий писав до тебе цi листи? Якщо ж, звичайно, менi дозволено це знати, – додала згодом роздратовано.

– Одна дуже важлива для мене жiнка…

– Ах так?! – вiдгризнулася злiсно. – А про що таке зворушливе написала тобi ця жiнка?

– Головно про свiй сум. Про те, що найрадiснiшою подiею щодня е той момент, коли вона перед сном виривае сторiнку з календаря. Бо це нагадуе iй, що ще на один день менше чекати на мене. Про те, що iнодi iй здаеться, начебто вона чуе моi кроки на сходовiй клiтцi, але не пiдходить до дверей, бо знае, що це тiльки ще бiльше засмутить ii. І про те, що я часто е в ii снах i ми нiжно притискаемось одне

о одного. І саме тодi, читаючи про той ii сум, я iнодi плакав. Бо я теж за нею дуже сумував. Просто я не хотiв iй про це писати. Я був шмаркачем. Я вважав, що повинен бути як смiливий лицар. Це ж було давно. Я був дурнем. А вiд лицаря в мене була лише впертiсть. Тому що на смуток треба вiдповiдати взаемнiстю. Як ти гадаеш? – запитав тихо. Надя лежала нерухомо. Вона не вiдповiла. Вiн також замовк.

– Як ii звати? – запитала вона раптово.

– У неi подвiйне iмя. Агнешка Доброслава, – спокiйно вiдповiв вiн.

– Вона вродлива? Маеш з нею ще якiсь стосунки?

– Вродлива? Цього замало. Вона прекрасна. Звичайно, що маю. Досить регулярно. Останнiй раз я бачив ii вчора ввечерi,– сказав вiн.

– І що?! – запитала вона. Вiн почув знервованiсть у ii голосi.

– Як то що? Ми цiлувалися. Як завжди… – прошепотiв вiн i замовк.

– Але тобi не варто турбуватися. Це замiжня жiнка, – додав вiн згодом.

Надя раптово вiдсунулася вiд нього i почала швидко виштовхувати його руку з-пiд своеi шиi.

– Що з тобою дiеться? Надю, ну що таке?! – театрально вигукнув вiн, вдаючи розчарування. – Я завжди цiлую свою матiр, коли надовго виходжу з дому. А я ж вийшов у п’ятницю ввечерi. Сьогоднi недiля, – сказав вiн через деякий час, модулюючи свiй голос так, аби вiн звучав якомога поважнiше. – Це так, для нагадування, – спокiйно додав вiн i мiцно притягнув ii до себе.

Вона рiзко вирвалася з його обiймiв. Стала на колiна. Вiдчував ii колiна, що тиснуть йому на ребра. Якусь мить вона мовчала, нервово кусаючи губи. Вiн побачив зухвалий смiшок у ii поглядi. Через деякий час вона почала щосили бити його подушкою.

– Ти, вар’яте з бурхливою фантазiею! Ах ти меланхолiйний дурню! Що за iсторiю собi придумав пан лицар. Vivat poetica! З’явився новий довбаний Рiльке зi слiзними листами! – кричала вона, несамовито луплячи наослiп.

Вiн вивертався вiд ii ударiв, смiючись уголос. Якоiсь митi, знесилена своiм нападом, вона схилилася над ним i, прикриваючи його голову подушкою, важко процiдила крiзь зуби:

– Я б дуже хотiла задушити, знаеш? Хiба що… Хiба що, – прошепотiла вона за мить, – у тебе е якась гарна iдея, щоб щедро винагородити мене за це страждання…

Вiн повiльно зсунув подушку з обличчя. Надя стала навколiшки бiля нього з опущеними вздовж тiла руками. Свiтло, яке продиралося крiзь прямокутник вiкна в стелi i яке закривали широкi крила вентилятора, що лiниво обертався, творило на ii обличчi, грудях, животi та стегнах рухому спiраль тiнi. Їi очi то з’являлися, то зникали. Йому здавалося, що вони щоразу блискучiшi й збiльшуються. Часом зблискували зрошенi краплями поту пасма ii волосся. Така Надя, що легко обшпарюе його.

Вiн обожнюе ii волосся. Довге, густе, темно-жовте взимку i з вiдблиском висушених колоскiв улiтку. Йому подобаеться, коли вона зачiсуе його назад, гладко, близько до шкiри над чолом. І потiм, коли вона заплiтае волосся в потрiйну косу. Вiн також любить дивитися на неi, коли вона розчiсуе, а потiм заплiтае волосся. Вона впроваджуе його у своерiдний стан блаженства та спокою. Який гарно гiпнотизуе. Часом вона перев’язуе косу червоним атласним бантом. Найчастiше його улюбленого кармiново-червоного кольору[3 - Густий червоний колiр з легким пурпуровим вiдтiнком.]. Вiн любить ii волосся смоктати, любить його запах, любить до нього доторкатись, любить занурювати в нього своi пальцi та губи. І любить його мити. Вiн часто схиляеться над Надиною головою, коли вона сидить у ваннi, найчастiше з якоюсь книжкою в руках. Тодi вона вiдразу ж вiдкладае ii, виринае з пiни, що пахне лавандою, а вiн, мовчки сидячи на краю ванни, довго й делiкатно вмасовуе шампунь у ii важке вiд води злiплене волосся, що спадае на спину. Потiм повiльно й ретельно промивае його душем. Вiн добре знае, якою повинна бути температура струменя води в душi. Такою, що делiкатно обшпарюе шкiру на внутрiшньому боцi передплiччя, але не обшпарюе його руку. З певного часу це вiдбуваеться майже щоразу, коли якоiсь митi Надя повертае голову, вода струменить по ii обличчi, зникае на випуклостi ii розкритих губ. Тодi вiн опускае душ, бере ii голову обома руками i довго цiлуе ii вуста. Потiм щоки, чоло та повiки. Інодi Надя в забуттi втягае його до ванни. Ось чому вiн намагаеться останнiм часом не забувати перед тим, як пiти в лазничку до Надi, яка купаеться, витягнути мобiльний телефон i гаманець iз кишенi штанiв. Вiдколи масажуе Надину голову, вiн уже втратив три телефони…

Їi волосся… Його фетиш. Магiчний.

Вiдколи вiн ii знае, вона розпускае волосся лише для нього. Коли вона виходила з лазнички iз розпущеним волоссям, вiн знав, що незабаром станеться. І це завжди вiдбувалося. Хоча зазвичай це вiн його «вивiльняв». Так вона це назвала однiеi ночi. Найчастiше, коли вони кохалися. Їi вивiльнене волосся як iнтимнiсть, яку лише вiн мав право пережити? Це було i е. Лише вiн. Єдиний у свiтi чоловiк. Йому це iнодi нагадуе одну релiгiю, яку вiн останнiм часом не любить, але що там…

Вiн також помiтив делiкатне почервонiння на ii декольте та шиi. Незважаючи на л

тню засмагу. Коли Надя ставала збудженою, не лише сексуально, хоча насамперед тодi, дiставала висипку. На думку лiкарiв, це фiзiологiчна реакцiя деяких людей. На занадто раптово пiдвищений рiвень концентрацii адреналiну. Реакцiя нiбито досить поширена, i в жiнок пересiчно вiдбуваеться досить часто. Надя ii не стiльки соромилась, як боялась. Вона вважала, що той, хто запам’ятае цей зв’язок мiж ii висипкою, збудженням або нервознiстю, матиме знання, яке зможе використати. Проти неi. Така, на його думку, дурнувата теорiя змови цивiлiзацii мая. Рiч у тiм, що висипка на ii шкiрi може бути для нього або дуже гарною, або поганою новиною. І часто бувала. Вiн прекрасно знае, коли дискусii з нею наближаються до межi, за якою вибухне сварка. Достатньо придивлятися до ii шиi та декольте.

Однак тепер, дивлячись на почервонiння, яке починалося трохи нижче вiд пiдборiддя на ii шиi i закiнчувалося нерiвними плямами на початку опуклостi ii грудей, вiн не був зовсiм упевнений у тому, що його спровокувало. Чи ii нервознiсть, яку вiн розпалив своею iсторiйкою про матiр? Або, може, збудження, розпалене ii пристрастю? Вона сидiла на ньому. Вiн вiдчув вагу на своiх стегнах. Вона запхала пасмо волосся в рот i, дивлячись йому в очi, мовчки нервово смоктала його. Раптом вона пiднялася, встала з лiжка i пiшла до вiкна. За мить вона повернулась i пiдняла з пiдлоги його сорочку. Прикрила нею сiдницi, зав’язала рукави довкола талii i мовчки вийшла на балкон, закриваючи дверi.

Поволi злiзаючи з лiжка, краем ока побачив бiля подушки розгорнуту книжку. Вiн потягнувся до неi i жбурнув зi злiстю в бiк металевого смiтника, що стояв пiд Надiiним бюрком[4 - Письмовий стiл.]. Книжка полетiла занадто високо, вдарилась у корпус комп’ютера, вiдскочила вiд нього i, падаючи на стiльницю бюрка, звалила на пiдлогу дерев’яну рамку з фотографiею. Вiн не вставав пiдняти ii. Нерухомо сидiв на краю лiжка i вдивлявся в крила вентилятора, що обертались.

Це правда, – думав вiн, – що не розповiв iй аж так багато про свое минуле. Як порiвнювати з трагедiями, якi вона пережила у своему життi, його минуле вбачалося йому «усiяною пелюстками троянд» iдилiею. Передбачувано нудна, шаблонно щаслива несправжня iсторiя, окрiм однiеi давньоi драми, про яку вiн намагався забути. Окрiм того, вiн не вважав, наче щось мусить або повинен. З нею ж вiн нiчого не мусив, а все хотiв. І це, на його думку, було найгарнiшим у iхнiх стосунках. Окрiм того, яке мае значення бiографiя до неi?! Для нього вiдлiк iхнього часу почався вiд минулорiчного Святвечора. І саме того вечора розпочалося i його минуле, розповiдати про яке, мабуть, безглуздо. Бо вона прекрасно його знае. З першоi митi. Їхньоi спiльноi…

ВОНА

Надя випадково з’явилася в його життi.

Тiеi п’ятницi, вiсiмнадцятого серпня, вiн мiг би бути зовсiм в iншому мiсцi й нiколи не зустрiтися з нею. Фактично вiн повинен був бути того дня деiнде.

Уранцi його розбудив телефон. Якби це телефонував хтось iнший, вiн би не вiдповiв, але це був номер його батька. Уже те, що вiн почуе батькiв голос, тривожило. Його батько телефонував до нього лише тодi, коли траплялося або мало трапитися щось неприемне. Вiн не пригадуе, щоби батько так просто зателефонував i запитав – як вiн? як його справи? Так, як це часто робить його мати. Батько телефонував або з поганою новиною, або з якимось, можливо, замовленням, щоби довiдатись, чи вiн, його син, уже виконав це замовлення.

Того ранку все було зовсiм iнакше.

Вiн вiдчув це з тону його голосу. Фiрма якогось важливого замовника батьковоi корпорацii «комп’ютеризувала якийсь стратегiчний об’ект». З вiдпустки чомусь не повернувся «iхнiй довбаний комп’ютерник вiд iнтернету чи чогось такого, а ти на цьому розумiешся, прошу тебе, допоможи iм». Спочатку вiн не мiг у це повiрити. Його батько просив щось у нього! Вiн пригадуе, як запитав батька, чи той пам’ятае, що «твiй син – студент другого курсу iнформатики». Батько замовк на хвилину, щоби згодом вiдповiсти:

– Якубе, послухай, я тобi так скажу. Той iхнiй комп’ютерник мiг би робити тобi поля в зошитах. Я бачу це так… Будь ласка, поiдь. Шеф цiеi фiрми – мiй приятель. Я пообiцяв йому… – додав вiн згодом. – Я знаю, що ти мав би бути з мамою сьогоднi на концертi. Я зателефонував iй, – вставив вiн, випереджуючи його вiдповiдь, i захихотiв: – Пiсля довгого впрошування вона погодилася, що я можу тебе заступити. Поiдеш?

– Тату, ну що ж ти? Звичайно, що поiду. Кажи швидко, де це?

– Де? Сам не знаю. Крiм того, що це якийсь дуже дивний об’ект. Зараз по тебе пiд’iде машина. Спакуй якийсь одяг, зубну щiтку, бо це трохи потривае… Дякую тобi, Кубо, – сказав вiн тихо i вiд’еднався.

Вiн не пригадуе, коли останнiй раз його батько звертався до нього «Кубо»…

Вiн поклав у наплiчник свiй ноутбук, кинув косметичку i запхав змiнну нижню бiлизну. За п’ятнадцять хвилин вiн сидiв на задньому сидiннi величезного «мерседеса». Мовчазний водiй, одягнений у чорний льняний костюм, бiлу сорочку й недбало перекинуту довкола шиi краватку, нiчого не знав

про якийсь там проект. Засипаний питаннями, подивився на нього пiдозрiло i вiдповiв:

– Це не моя справа, шановний пане. Шефуньо все вам пояснить; я маю, шановний пане, в телефончику адреску, i на неi жену. Можу лише те сказати i нiчого бiльше, що це якесь глибока дiра в лiсах на Мазурах, бо навiть GPS цього не показуе.

– Тодi вибачайте, – посмiхаючись, вiдповiв вiн, – я думав, що це ви – шефуньо. Я давно не бачив такоi вишуканоi краватки. З шовку?

– Шовку? – запитав, узявши краватку в руку, й почав уважно приглядатись на неi.

– Хiба я знаю. Дали. Казали. Я зав’язую ii пiд шию. А як шефуньо не бачить, то розв’язую, особливо в таку спекоту. Краватка гарненька. Теж правда.

– Я – шефуньо? – додав вiн через деякий час, голосно смiючись. – Але ж шановний пан таке вигадав. Наш шефуньо краваток не носить. Тiльки нам купуе. За своi грошi. Вiн ходить у спортивних штанях та кросiвках з розпродажу в Lidl[5 - Мережа польських супермаркетiв.]. Тачкою не iздить. Хiба що мусить. Ганяе по свiтi ровериком. Зрештою, шановний пан сам побачить на власнi очi…

До кiнця подорожi водiй не обiзвався до нього жодним словом. Лише хiба кiлька разiв тихо буркнув у вiдповiдь, коли задзвонив його телефон.

Пiсля декiлькох годин iзди нормальними дорогами й годинного продирання крiзь лiс, пiщанi просiки вони нарештi добралися до тiеi «дiри». Зупинилися перед оточеною мурами будiвлею, що нагадувала замок. «Шефуньо» чекав на них. Худий, високий сивуватий чоловiк з широким шрамом на лiвiй щоцi. У бiлiй подiрявленiй, замазанiй фарбами футболцi та в коротких запраних, пошарпаних джинсах, своiм виглядом вiн насправдi нагадував худого пияка. Замiсть «кросiвок з розпродажу» на ногах у нього були покритi сiрим порохом чорнi гумаки, що сягали до колiн. Спочатку вiн тепло привiтався з водiем, а потiм пiдiйшов до нього i мiцно потиснув руку. Забираючи в нього наплiчник, сказав:

– Я Марцiн. Я дуже радий, що ви знайшли для нас час. Ви навiть не знаете, який я радий… Знаете що? Ви зовсiм не подiбнi до Йоахима! Хоча вiн стверджуе, що ви як викапанi,– раптом вигукнув, приязно посмiхаючись. – Я вiзьму ваш наплiчник усередину. Дозволите? – запитав вiн. – А ввечерi, точно о двадцять першiй, я запрошую вас до свого кабiнету. Ми там, як i щодень, маемо вечiрнiй брейнштормiнг з усiею командою. Я вам усе поясню. А якщо я цього не зможу зробити, то моi колежанки та колеги допоможуть менi.

Показуючи рукою на вузьку пiщану стежку, яка вела до обрису лiсу, вiн сказав:

– А тепер, при цiй сьогоднiшнiй спецi, пропоную швидку купiль в озерi. Вода чиста. Кришталево чиста. Проте раджу все ж поспiшати. Тут зачиняють ворота перед восьмою. Такi правила. І iх встановили жiнки, отож нема надii на змилування, бо тут це змилування мае особливе значення. Я вам усе розповiм. А купiль знадобиться, бо на об’ектi, так би мовити, небагато лазничок. Насправдi е лише одна, – додав вiн жартiвливо за якийсь час, – але це справжня лазня. З фресками на стiнах i стелi. Я точно не пригадую, з якого столiття, але настiльки стара, що ми тут маемо i реставратора пам’яток архiтектури. Зрештою, ви самi це побачите…

Вiн слухав, хоча й багато чого з того не розумiв. Одне збiгалося. Була жахлива духота того паркого серпневого вечора. Вийшовши з автомобiля з кондицiонером, вiн вiдчув, нiби раптом опинився у вiдкритiй печi, з якоi перед цим вийшло i нерухомо зависло густе нагрiте повiтря, змiшане з водяною парою.

Вузький шлях, що вiв через поле висушеного нескошеного збiжжя, вiдразу перед лiсом повертав у бiк високих прибережних заростей, що утворювали високу, зелену стiну. По декiлькох сотнях метрiв прогулянки вздовж густого ряду високих зелених стебел вiн дiйшов до маленькоi галявини, яка з одного боку була обрамлена кущами ялiвцю, а з iншого закiнчувалась стрiмкою скелею, яка переходила в елiптичний острiвець невеликого пiщаного пляжу. На вiддалi, у кiнцi мостика, що починався посеред пляжу i тягнувся далеко в глибину озера, вiн побачив нерухому постать. Зiскочив зi скелi. Вiн встав, обтрiпав пiсок i за якихось кiльканадцять метрiв дiйшов до мостика. На кiнцi його сидiла жiнка. Вiн голосно крикнув у ii бiк. Вона не реагувала. Сидiла нерухомо зi схиленою головою. Повiльно, обережно, великими кроками вiн почав ступати на скрипучi, трухлявi дошки. У якийсь момент забракло декiлькох дощок. Переламанi вiдразу ж бiля брунатних заiржавiлих виступiв металевоi конструкцii, вони звисли над озером, торкаючись води. Вiн зробив декiлька крокiв назад, розiгнався й перестрибнув пролом у мостику. Раптом вiдчув страшний бiль. Довгий цвях, що стирчав з дошки, наскрiзь пробив його праву ступню вiдразу ж бiля пальцiв. На кiнцi цвяха звисала маленька закривавлена смужечка шкiри з його мокасина. Вiн застогнав вiд болю, рiзко пiдняв ногу вгору, втратив рiвновагу. Падаючи, вдарився головою об дошку. Саме цiеi митi жiнка, що сидiла на краю мiстка, стрибнула у воду. Кашляючи й випльовуючи мул з рота, вiн виповз на колiнах з води. З пораненоi ноги на пiсок струменiла кров. Вiн намагався зупини

и ii, стискаючи пальцями краi рани. У якийсь момент вiн почув голос:

– Це твiй мешт?

Вiн рiзко пiдняв голову. Перед ним стояла дiвчина, тримаючи в руцi мокасин, з якого стiкала вода. Вiн кивнув. Дiвчина якусь мить мовчки придивлялася до його скривавленоi ноги. Потiм, без слiв, зняла чорний бюстгальтер свого бiкiнi й скрутила його у вузьку пов’язку. Вона клякнула перед ним, закрутила пов’язкою його ногу i мiцно стиснула. З рани припинила текти кров.

Так одного дня того спекотного лiта вiн познайомився з Надею…

Вони зблизились одне з одним. Уже там, упродовж тих кiлькох днiв «життя недалеко вiд мостика», як вона це звикла визначати. Несподiвано виявилося, що вони повертаються звiдти в те саме мiсто, i якщо вони лише захочуть, це не буде просто коротка зустрiч на канiкулах, пiсля якоi залишиться запис адреси в телефонi та кiлька спогадiв, якi згодом зблякнуть. Вони захотiли. Обое. Почали проводити разом час. Заприятелювали. Ця дружба була для нього тодi найважливiшою. І сьогодення. У першi мiсяцi пiсля iхньоi зустрiчi вiн не хотiв нiчого iншого. Хотiв простоти почуттiв, спокою, когось близького, але не настiльки близького, щоби той хтось мiг би зранити або розчарувати, коли б вiн раптом захотiв перервати цi близькi стосунки. Коли вiн уже прив’яжеться. Так теж могло статися. Вiн прекрасно знав це i саме цього найбiльше боявся.

Ось чому вiн не хотiв починати iхнi стосунки – хоч тодi вiн зовсiм так цього не називав, як це зазвичай робиться в розповiдi про минуле. Крiм того, яке, курва, минуле? Що вiн iй мав розказати?! Про своiх дiвчат, яких вiн не мав? Окрiм однiеi, яку обожнював, яка також нiколи йому не належала i загуляла з його двоюрiдним братом?! І що зранила його так глибоко, що у вiцi сiмнадцяти рокiв вiн думав порiзати собi вени. Лезом бритви. Або кинутись пiд поiзд. І що вiд тiеi травми цей фрагмент минулого вiн хотiв би остаточно витiснити, вичистити з пам’ятi. До останнього бiта. Але так не вдасться. І, що найбiльше допомагае, просто про це не думати. Ось чому вiн теж про це не говорив. Тому що не можна говорити про щось i водночас не думати про це.

Потiм настав час, коли в цю дружбу починало проникати захоплення. На чотири роки старша вiд нього. Але, як i вiн, – студентка. Вона зачарувала його своею зрiлiстю, заiмпонувала мудрiстю. Вiн почувався особливим, бо саме на нього вона звернула увагу. І що вся ii увага, коли вони проводять час разом, подарована лише йому. Важко було не захоплюватися ii красою. Водночас вона нiколи цим не вражала. Окрiм прозорого блиску на губах i безколiрного лаку на нiгтях, вона не накладала жодного макiяжу. Одягалася елегантно й зi смаком, але без екстравагантностi. Найчастiше в класичнi сiрi, чорнi або темно-синi костюми зi спiдницями до колiн i гарсонками[6 - Сукня-костюм.], пiд якими вона носила гольфи або сорочки. Як правило, шовковi, приглушених кольорiв. Найбiльше вiн любив, коли вона вдягала бiлу блузку. Настiльки прозору, що вiн помiчав пiд нею контури бюстгальтера.

Своiм одягом вона нiколи не показувала фiгури. У нього навiть склалося враження, що вона з якоiсь причини ховае ii. Незважаючи на це, у нiй було щось дуже привабливе. Ефiрне, яке важко описати, але що чiтко зупиняе увагу того, хто дивиться. Дуже жiноче, але водночас i дiвоче. Трохи як Лолiта, одягнена в офiцiйний, задля вiдсторонення, костюм стюардеси. Величезнi, блискучi очi, що злегка сльозяться, буря золотистого волосся на головi, високi вилицi, маленький, трохи кирпатий нiс, широкi, нiби злегка пiдпухлi, м’ясистi губи. Інодi вiн спостерiгав недвозначну реакцiю iнших чоловiкiв на ii вигляд. Де б вони не з’являлися. І його однолiткiв, i у вiцi його батька. Вона цiлком це iгнорувала. Була цiлою собою лише з ним.

А потiм виникло пожадання. А з нею i туга. Вiн повертався додому пiсля зустрiчей з нею, лягав на лiжко i тужив за наступною. Думав про неi. Нав’язливо. Вiдчував у цей час певну меланхолiю та прихильнiсть. Часто смуток. Вiддалений вiд неi, почувався самотньо. Вiн, який нiколи не мав часу на самотнiсть. Не мiг нi на чому зосередитись. Не мiг вчитися, не хотiв програмувати. Навiть музика його дратувала. Вiн лежав на лiжку й сумував, чекаючи на якийсь знак вiд неi. Телефон, есемес, хоча б якась зачiпка на Facebook. Що-небудь. Нiчого подiбного не ставалося, а iдiотська чортова чоловiча гордiсть не дозволила йому самому зателефонувати або написати.

Надя нi на чому не наполягала. Вона не дала жодних знакiв, що чекае на якiсь заяви. Вона також нiколи не говорила про майбутне, у яке вплутувала його. Навiть про те найближче, що було на горизонтi наступного тижня. Вона, направда, показувала, що дуже задоволена кожною iхньою зустрiччю, але нiколи сама не запитувала, чи буде наступна i коли. Вiн також не питав. Досi не може зрозумiти чому. Вони розлучалися, кожен повертався до свого повсякденного життя, i вiн насправдi так i не знав, чи зустрiнуться знову. Вони домовлялися про наступну зустрiч без жодних зобов’язань. Пишучи одне одному на Facebook, iнодi надсилаючи текстовi повiдо

лення, iнодi лаконiчнi iмейли, iнодi повiдомлення на WhatsApp. Але для цього завжди мав бути якийсь привiд. Якась подiя. Прем’ера фiльму в кiно, нова вистава в театрi, якийсь «нечуваний» концерт у фiлармонii, «очiкувана» авторська зустрiч у бiблiотецi, якась особлива лекцiя в унiверситетi або – останнiм часом ставало щоразу популярнiше – у кав’ярнi чи ресторанi. Вона обережно й дуже делiкатно тодi випитувала: «чи можеш», «чи знайдеш час», «чи хочеш», «чи це Тебе цiкавить». Щоразу наприкiнцi, в Post Scriptum, вона додавала: «Я би хотiла там бути з Тобою. Дуже».

Цей Post Scriptum був для нього найважливiший. І найгарнiший. І тому для цього Post Scriptum вiн завжди хотiв, завжди мiг i щоразу знаходив час. Навiть коли йому доводилося викручуватись, а iнодi й брехати, переносячи iншi важливi справи, завжди його «цей» цiкавив, навiть якщо вiн не мав зеленого поняття, кого зустрiне в бiблiотецi, кого слухатиме пiд час лекцii або ж хто той композитор концерту в фiлармонii. Тому що вiн також хотiв бути. З нею. Насамперед з нею. Де-небудь. І вiн також цього «дуже» хотiв. І так з цих «подiй» творилися iхнi зустрiчi-побачення. Вона нiколи його не питала, чи вiн пiде з нею на прогулянку, чи можуть вони випити каву «десь у мiстi» i порозмовляти, зайти на сушi «до японця перед сном» або «чи вiн думав про неi сьогоднi». Вiн також не питав. Хоча сушi дуже любить i щодня думав про неi. Як хтось про гострий напад надокучливого неврозу.

Вони ходили в театри й кiно, дивилися виставки, слухали разом лекцii, бували на зустрiчах у бiблiотеках, слухали концерти у фiлармонii. Йому важко навiть уявити, щоб якась собi пара студентiв у цьому мiстi «спожила» разом аж стiльки культури, скiльки вони пiд час своiх «зустрiчей-побачень».

Одного вечора вiн сказав, що кохае ii.

На початку грудня, суботньоi вечiрньоi пори. Вони поверталися з театру i сховалися пiд накриттям трамвайноi зупинки. Поривчастий вiтер розганяв краплi дощу, змiшанi з нестерпно лапатим мокрим снiгом. Вони заховалися в будинку на розi. Вiн захищав ii своiм тiлом вiд вiтру. Надя, зворушена виставою, спочатку довго мовчала, а потiм розпочала монолог. Вона дуже хотiла розповiсти йому, що вiдчувае. Була дуже схвильована. Якоiсь митi вiн помiтив, що вона плаче. Наближався трамвай. Вiн подав iй хустинку, вона притулилася до нього, i тодi вiн вiдчув, що настав той момент. І вiн сказав. Досi вiн не впевнений, чи вона почула. Мабуть, нi, бо водiй трамваю з жахливим металевим вищанням гальмував як божевiльний, а в Надi того вечора була груба вовняна шапка на вухах.

Найчастiше вони поверталися трамваем. Таксiвками лише пiсля пiзнiх нiчних кiносеансiв. Вiн хотiв бути з нею якомога довше. Вiд зупинки, на якiй вони виходили, вiн проводжав ii до будинку, прощаючись, цiлував ii руку. Вiн чекав, аж поки вона зникне за дверима i засвiтиться свiтло в кухнi на першому поверсi. Потiм ще декiлька хвилин стояв так, вдивляючись на ганок, що вiв до дверей. Сподiваючись, що, може, вона повернеться, дверi вiдчиняться i вона запросить його до себе. Але нiчого такого нiколи не траплялося.

За кiлька днiв до Святвечора вiн теж так ii проводжав. На запитання вона вiдповiла, що святкуе вдома, i, якщо мае охоту, то ввечерi, «звичайно, пiсля того твого родинного», вiн мiг би зайти до неi, бо вона «лiпить найкращi у свiтi вареники з капустою та грибами».

Вона запросила його до себе додому! Надя вирiшила впустити його у свiй свiт! Вiн пригадуе, коли повертався додому, у трамваi раптом захотiв спiвати…

Вiн ще нiколи не очiкував Святвечора з таким хвилюванням. Навiть коли був ще маленьким хлопчиком, який вiдраховуе перед сном, «скiльки ще разiв треба спати», щоб отримати подарунки пiд ялинку, вiн не чекав того вечора з таким нетерпiнням, як тодi. Вiн перерив усю мережу, але зрештою знайшов у Польщi магазин, де продавали найкращi акриловi фарби для розпису скла – найбiльшоi Надиноi пристрастi. «Нiякi пiдробки, лише iмпортованi з невеличкоi фабрики в Португалii дають найвищу щiльнiсть зображення», як звикла говорити Надя. Вiн не мав уявлення про те, що саме означае «щiльнiсть зображення», але вiн добре пам’ятав ту Португалiю. Вiн знав, що саме цим, а не iншим дарунком, принесе iй найбiльшу радiсть. Аби мати певнiсть, що вiн встигне за тими фарбами, – не вiрив обiцянкам анi службi кур’ерськоi доставки UPS, анi термiновiй доставцi через DHL, не кажучи вже про Польську Пошту, – кiльканадцять годин тягнувся поiздом з трьома пересадками на «далекий схiд», як назвав це Вiтольд, який не мiг зрозумiти, що заради «якоiсь панянки можна з власноi невимушеноi волi стiльки часу контактувати з компанiею PKP»[7 - РКР (Polskie Koleje Panstwowe) – польська державна залiзниця.]. Вiн навiть не намагався йому пояснити, що Надя не була для нього «якоюсь панянкою». Вiн знав, що не мусить. Вiт, за своею природою, спочатку все висмiював, потiм переводив на цинiчний сарказм, i, нарештi,– коли усвiдомлював, що насмiхаеться з важливих для нього речей, – обертав усе на здивування та захоплення. Тому Вiта треба було

перечекати. Як стверджувала Марiка, «Вiткацiй – афективно бiполярний, вiд сарказму до сльозливих емоцiй йому зазвичай потрiбно чверть години». Так було i цього разу. Це Вiт привiз його на вокзал, звiдки вiн вирушив на край Польщi до маленького мiстечка неподалiк вiд Холма, щоби особисто забрати фарби для Надi. Вiт також чекав його вночi на перонi, коли з великою картонною коробкою пiсля кiльканадцятьох годин подорожi вiн повернувся «iз далекого сходу».

Нарештi настало це надвечiр’я Рiздва.

Дощове, вiтряне, iз теплом ранньоi весни, iз затуленим темними хмарами небом, на якому жодна дитина не мала шансiв побачити хоча б якусь зорю. Тим бiльше першу. Без жодноi снiжинки. Зовсiм не зимове. Це для нього не мало нiякого значення. З ранку, без пiдганяння, на превеликий подив своеi матерi, вiн допомагав на кухнi, потiм з батьком ставив та прикрашав ялинку.

У незвичайнiй гармонiйнiй згодi. Без конфлiктiв, без звинувачення один одного в тому, що, як завжди, не працюють лампочки, без мудрування, спокiйно розмовляючи один з одним, слухаючи один одного з увагою, голосно жартуючи. Вiн також пам’ятае пiдозрiлi погляди матерi, яка час вiд часу, чуючи iхнi збудженi голоси, заходила у повнiй готовностi з дуже суворим виразом обличчям з кухнi до вiтальнi «пом’якшити конфлiкт». Вiн також пам’ятае ii голоснi полегшенi зiтхання щоразу, коли виявлялося, що iхнi крики не були нiякою сваркою, а тiльки жартами i що «ялинка прикрашаеться». Пригадуе, що коли ялинка вже нарештi стояла, то батько зник у спальнi, а вiн сiв за досi порожнiй стiл. З кухнi долинала мелодiя якоiсь коляди, яку мати переривала власним спiвом i звуками своеi метушнi. Будинок пахнув ялинкою i звареним борщем.

Вiн вдивлявся у мерехтiння лампочок, що вiдбивалися вiд скла у вiкнi. Думав про свого батька.

Вiд того пам’ятного серпневого «проекту для Марцiна» його батько став iншим батьком. Вiн, зi свого боку, намагався бути iншим сином. Пiсля повернення з Мазур вони про це говорили лише один раз. Одного ранку на початку вересня. Пiд час голiння в лазничцi. Вони стояли в пiжамах поряд i дивилися на вiдображення своiх очей у дзеркалах.

– Марцiн менi вчора написав, що ти працював там десять днiв по дванадцять годин на день. Інодi й уночi,– батько несподiвано розпочав розмову. – Якщо рахувати годину по двiстi, виходить, що вiн готуе для тебе переказ на двадцять вiсiм тисяч.

– Це неможливо, тому що… – вiдповiв вiн здивовано, перериваючи голiння й дивлячись батьковi в очi.

– Що неможливо, синку?

– Те, що Марцiн аж так помилився. З простого множення виходить, що це двадцять чотири тисячi,– вiдповiв вiн спокiйно. – Не кажучи про те, що це для мене маеток, я це зробив для тебе, тату. І не заради грошей, – додав згодом.

Вiн помiтив, що батько перестав голитись. Опустивши голову, вiн стояв, спершись обома руками на краi умивальника.

– Вiн не помилився, синку, – сказав вiн iншим тоном, – вiн нiколи не помиляеться. Це такий тип. Ти також працював i в суботу, i в недiлю. І то головою. За це тобi належить на двi тисячi бiльше. Так е в контрактi i так…

– Це все одно неправильно, тату, – перервав вiн тихим голосом. – Формально i математично ти маеш рацiю, – вiдповiв батько.

– Але неформально Марцiн вважае, що сигнал мережi на нескошеному полi за високими стiнами цього велетенського замку – це чемпiонат Всесвiту. І тобi належить додаткова премiя. Так, зрештою, вважае кожен у його командi,– додав вiн, голосно смiючись.

За мить сталося щось нечуване. Перш нiж вони вийшли з лазнички, батько обняв його i сказав:

– Дякую тобi, синку. Ти навiть не знаеш, як я пишався тобою, коли, приймаючи цей проект, вони постiйно пiдходили до мене i говорили «а Куба те, а Куба ось те». Я завжди пишався тобою. Не менше, нiж мама. І не менше, нiж вона, люблю тебе. Часом менi не вдаеться цього проявити так, як вона. Ти те, що маю найкращого з усього мого життя. Я вже давно хотiв це сказати, – додав вiн i мiцно притулив до себе.

Вiн почув голос своеi матерi. Пробудився iз задуми.

– Кубо, а ти чому так сидиш? Не маеш, бiдацтво, що робити? Ти б накривав стiл скатертиною… Що трапилося, синку? – перелякано запитала, пiдходячи до нього. – Чому ти плачеш?!

– Я плачу? Справдi? – вiдповiв вiн, схиляючи голову, щоб приховати розгубленiсть. – Бо тато мене розчулив, – сказав вiн спокiйно за мить. – Ти також iнодi плачеш.

– Твiй тато?! Розчулив? Тебе? – вона iронiчно засмiялася, промовляючи запитання iз дедалi бiльшою недовiрою в голосi, i швидко додала: – Зрозумiло, синку. Зрозумiло. Сьогоднi такий день. Для зворушення. Але це тiльки пiзнiше… – прошепотiла вона i поцiлувала його в щоку.

Вона почала накривати стiл бiлою скатертиною. Вiн зiскочив зi стiльця, щоби допомогти iй.

– Я сама накрию. Тепер, будь ласка, iди й одягни щось пристойне замiсть цiеi запраноi блузи. Може, для рiзноманiтностi якусь сорочку, а? – запитала вона. – І тодi ти розчулиш свого батька. Я гарантую тобi,– додала, посмiюючись.

До святвечiрнього столу вiн сiв у сорочцi.

Голубiй. І

темно-синьому костюмi, з верхньоi кишенi якого визирала трикутна темно-синя зi взором хусточка. Батько пiдозрiло подивився на нього, не приховуючи здивування, тодi як мама посмiхалася собi пiд нiс.

Насамперед пiсля завжди довгоi та патетичноi батьковоi промови вони встали з-за столу i дiлилися рiздвяною облаткою[8 - Облатка – крихка тоненька вафля з прiсного тiста, якою напередоднi Рiздва дiляться мiж собою родина та гостi.] бiля ялинки. Як завжди, були маминi сльози i безпораднiсть батька, який всiляко намагався приховати свое розчулення, коли вони обнiмалися. А потiм вони бенкетували, розгортали подарунки, спiвали колядки.

Вiн думав про Надю. Що вона робить? З ким вона? Яка на вигляд?

Чи чекае на нього? Що станеться сьогоднi ввечерi?

Десь о дев’ятiй годинi вечора вiн узяв зi своеi кiмнати важкий наплiчник iз перев’язаними стрiчкою баночками фарби. Перш нiж вiн протягнув руку по куртку в передпокоi, мати застiбнула йому гудзик сорочки пiд шиею i, цiлуючи, прошепотiла на вухо:

– Ти найпристойнiший хлопець, якого я знаю. Ти повинен частiше вдягати костюм. Обов’язково, синку…

А потiм швидко побiгла до кухнi, повернувшись, устромила йому в руки загорнуту в алюмiнiеву фольгу формочку й сказала:

– Макiвник завжди пригодиться. Хоч би куди ти зараз iшов. Якби ти не вернувся на нiч, то прийди, будь ласка, завтра на снiданок. Ми не почнемо без тебе.

– Ми будемо чекати. Пам’ятай… – додала вона, цiлуючи його в щоку.

Надин будинок свiтився. На кожнiй шибi всiх вiкон яскраво блимали пiдсвiченi ззовнi гiрляндами ялинки, Миколаi в червоному одязi залiзали на балкони, зiрки та зiрочки свiтили на темно-синiх або голубих небосхилах. У невеличкому садочку перед будинком на кiлькох безлистих кущах порiчок поблискували лампочки. Невеликий двоповерховий будинок iз фахверковою стiною на тлi п’ятиповерхових розкiшних апартаментiв, що оточували його з трьох бокiв, був схожий на фрагмент iлюстрацii iз зовсiм iншоi казки.

– Часто, коли я там проiжджаю, думаю, як тим людям з-пiд восьмого номера вдалося не продати цю дiлянку й залишитися в тому будинку. У цi часи це або героiзм, або багато грошей. Може, ти знаеш щось бiльше про це? – запитав молодий водiй, на вигляд його однолiток, коли вони зупинилися пiд Надиним будинком.

Вiн здивовано подивився в дзеркальце над головою водiя й запитав:

– Чому ти думаеш, що саме я мiг би щось про це знати?

– Тому що ти, колего, iздиш сюди зi мною вiсiмнадцятий раз. Так менi повiдомляе твоя iсторiя на Uber. Отож я подумав, що, може, ти щось та й знаеш, – вiдповiв водiй, посмiхаючись.

– Ах так? – здивовано запитав вiн. – Факт. Це ж Uber. Я написав для вас частину програми. Ви знаете там усе. Бiльше, нiж фiнансовий вiддiл. І полiцiя моралi,– сказав вiн, киваючи головою. – Менi щось вiдомо про цей будиночок, але це довга й закручена iсторiя, а я тепер дуже поспiшаю. Адже Святвечiр i всяке таке… Крiм того, я не впевнений, що це не стосуеться положення про захист даних. Подiбно як список моiх поiздок з вами. Як ти думаеш, колего? – iронiчно засмiявся й швиденько вийшов з машини.

За хвилину, прислухаючись, вiн стояв у невеличкiй альтановiй прибудовi. З будинку не було чутно жодного звуку. Була абсолютна тиша. Вiн обережно постукав чавунною колодкою у формi пiдкови по дерев’яних дверях. Раптом вiн вiдчув дивну нервознiсть та неспокiй. Зовсiм так само, як перед виходом на якийсь екзамен. Подумав, що це нерозумно…

За мить дверi заскрипiли, i на порозi освiтленого передпокою з’явилася Надя. З келихом вина в руцi, у короткiй чорнiй мереживнiй сукнi, що вiдкривала ii плечi, iз заплетеним у косу волоссям, перев’язаним золотим бантом у великi чорнi горохи. Вiн нiколи ранiше не бачив ii такою. Пiдкресленi тiнями очi видавалися йому набагато бiльшими, як i намальованi кармiновою помадою вуста. Невiдома йому Надя. Інша. До того ж голизна ii плечей. І контур грудей, на яких затримувалась тканина сукнi. Пригадуе, що вона помiтила його здивування. Вона усмiхнулася, пiднялась на пальцях i, делiкатно поцiлувавши його в щоку, прошепотiла:

– Нарештi ти е…

Вона взяла його за руку i потягнула за собою вузьким, темним коридором у велику кiмнату. Вiн вiдчув запах старого дерева й аромат сушених грибiв. Кiмната освiтлювалася декiлькома прикрiпленими до стiн лампами, що нагадували свiчники. Вона мовчки вклала йому в руку свiй келишок i, дивлячись йому в очi, почала розстiбати гудзики його куртки. Повiльно. Один за одним. У цьому було щось чуттеве та еротичне. Якусь мить вiн стояв нерухомо, дивлячись на ii руки. У якийсь момент скинув iз себе наплiчник, що тихо зiсковзнув уздовж його ноги на пiдлогу. Вiн занурив руку в ii волосся ззаду голови й мiцно притягнув до себе.

– Боже! Борщ! Залие менi кухню! – раптом вигукнула вона, звiльнилася вiд його обiймiв i побiгла до вузьких дверей.

Вiн озирався довкола. За винятком величезного дубового столу на рiзьблених ногах, кiмната була зовсiм порожня. Посерединi прямокутного столу стояла велика, прикрашена рiзнокольоровими орнамента

и, бiла порожня ваза. Вiн помiтив, що навколо столу не було нiяких стiльцiв. Уздовж усiх стiн на пiдлозi з широких дощок стояли дерев’янi вiконнi рами. Деякi з них усе ще мали рештки фарби, деякi були зогнилi, у деяких досi стирчали грудки шпаклiвки та розбитого скла. На стiнах кiмнати, як у примiщеннi якоiсь галереi, висiли фотографii. Поодинокi в сепii, бiльшiсть чорно-бiлих. Найрiзноманiтнiших розмiрiв. Малi, нiби нещодавно просто витягнутi з альбому, але також i величезнi паспарту в дерев’яних рамках. Малi були прикрiпленi кнопками до шпалер iз грубоi сiроi тканини. Вiн накрив наплiчник своею курткою i повiльно проходився вздовж стiн, уважно придивляючись до фотографiй. Бiля деяких зупинився надовше.

– Кубо, давай нарештi зробимо собi Святвечiр… – раптом почув за собою ii голос. – Пiзнiше оглянеш мiй будинок. Обiцяю, що сама тобi покажу i це не триватиме бiльше, анiж п’ять хвилин. Пiсля вчорашнього пiдвечiрка я нiчого не iла. Я не хотiла сьогоднi нiчого iсти без тебе…

Вiн повернув голову. Вона сидiла на столi. У руцi тримала велику дерев’яну ложку. Довкола талii був зав’язаний бiлий короткий фартушок iз кишенею спереду, а волосся над чолом було пов’язане драпiрованою стрiчкою. Вiн помiтив бiлу пiдв’язку на ii стегнi. Хтиво облизуючи свою ложку, вона посмiхалася до нього. На мить вона нагадала йому легковажну служницю з якогось еротичного фiльму. Згодом вона зiстрибнула зi столу й запитала:

– Може так бути?

На кухнi вона зняла фартух та розпустила волосся. Вона посадила його за невеликим овальним столом, прикритим блискучою цератою з вiзерунком. Мабуть, новою.

Вiн з дитинства пам’ятав запах такоi церати. З вiзитiв у сiльський будинок прабабцi, бабцi його батька. Лише тi зовсiм новi так пахнули. Коли батьки привозили його на лiтнi канiкули, прабабця Леокадiя завжди купувала нову церату «до хати», а для нього, «чортеняти Кубуся», щороку новi шкiрянi черевики i новий срiбний ланцюжок iз хрестиком. Освячений преподобним панотцем з костелу на пагорбi «кропилом в недiлю, спецiально для Кубуся». Вiн досi зберiгае цi позеленiлi ланцюжки й хрестики в металевiй касетцi, що стоiть на шафi в його кiмнатi…

Вiн крадькома озирався довкола. Кухня разюче нагадувала йому ту бабусину в селi. Низька хлiбна шафка з отворами, через якi потрапляло повiтря. Виконана з усiяних сучками дощок, насмарована олiею пiдлога, вишитi темно-синьою ниткою серветки, що звисали з дерев’яних перекладин. Одна з них iз текстом «Холодна вода додае здоров’я» – достоту таку ж мала бабця – висiла в Надi над бiлою емальованою мидницею[9 - Велика миска для рiзних потреб.] з темно-синьою смужкою навколо краечка. В iдентичнiй мидницi, коли вiн вечорами «повертався з поля», бабця рисовою щiткою шурувала його ноги. Воду для купелi нагрiвали на подiбнiй плитцi-вестфальцi з круглими чавунними кришками на пальниках. На Надинiй кухнi на такiй самiй плитцi з пальниками з одного боку стояла газова плитка, а з iншого – мiкрохвильова пiч.

Бiля його тарiлки, на якiй лежала невеличка соснова гiлочка i в якiй смачно парував борщ, Надя поставила порцелянову миску з варениками. Вона сидiла навпроти нього. Вони подивилися одне на одного. Вiн помiтив рум’янець, що повiльно розливався по ii обличчi та шиi. Вона дивилася на нього якусь мить i сказала:

– Менi подобаеться, коли ти одягаеш ту голубу сорочку. Знаеш? Твоi зiницi тодi ще бiльшi…

Вона не закiнчила. Раптово зiскочила iз стiльця, вигукуючи:

– Нi! Ще нi. Спершу облатка! Ісусе, Кубо! Зачекай!

Вона побiгла до пофарбованого фiсташковою олiйною фарбою серванта, зняла з верхньоi полицi невелику надщерблену в декiлькох мiсцях бiлу тарiлочку, вiд старостi вкриту маленькими коричневими плямками i, пiдходячи до нього, тихо сказала:

– Отож маемо облатку. Нашу першу…

Як за командою, вiн зiрвався зi свого крiсла i, стоячи струнко, застiбнув гудзик пiджака. Вона потягнулася до його лiвоi руки й притиснула до своiх губ. Потiм поклала на неi облатку. Трохи вiдступила вiд нього, поставила тарiлочку на стiл i, тримаючи свою облатку помiж пальцями, сказала:

– Слухай, Кубо, я в цьому не натренована. Я багато говорю, але, як ти знаеш, не виголошую промов. А тепер, за мить, буде тут трохи промови. Я довго мiркувала, коли надiйде вiдповiдний момент, щоби тобi це сказати, i придумала, що нема, мабуть, кращого, нiж сьогоднiшнiй вечiр…

Вона замовкла. Наморщила чоло. Нагадувала когось, хто зосереджено на щось налаштовуеться.

– Я вже давно, – почала вона за якусь мить, – не проводила Святвечора з кимось близьким. Мабуть, я тому й запiзнилася з тою облаткою, – додала вона, посмiхаючись, щоби вiдразу ж знову споважнiти. – Вiдколи кiлька рокiв тому померла моя бабця, я втiкала з цього будинку, щоби перебути десь Святвечiр i свята. Якнайдалi звiдси. Бiльше, нiж вiд самотностi, я втiкала вiд спогадiв. Бо дитиною я часто бувала сама, тому звикла до самотностi. Знаю тебе, ти подумаеш, що це трохи нерозумно, бо спогади болять скрiзь i не важливо, де вони тебе знайдуть. Це правда, але найбiльше вони бо

iли тут. У цьому будинку. Тому що саме тут у моему життi з’явилося найбiльше найважливiших, найпрекраснiших, але i найжахливiших причин для спогадiв. Отож я пакувала валiзку i втiкала звiдси. Бо Святвечiр для мене в цьому мiсцi був просто нестерпний. Інодi я втiкала дуже далеко. Я думала, що далi я буду, то важче буде iм мене наздогнати. Але зi спогадами це не спрацьовуе. Це лише така нiсенiтниця, яку я просто вигадала…

Вона швидко витерла сльозу зi щоки i продовжувала говорити. Їi голос тремтiв.

– Цього року я, мабуть, теж би кудись утекла, але тут з’явився ти. Як якийсь прибулець не з цього свiту. Деякий час я боялася, що ти так просто собi зупинився з цiкавостi бiля мене i за мить зникнеш. Я боялася, що стану тобi нецiкава. Зазначиш галочкою, як канiкули, що минули… Але нi. Ти не зникав. Ти був. Дбайливий. Ти був на кожен мiй кивок. Турботливiсть чоловiка пробуджуе в менi величезне зворушення i викликае прекраснi спогади. Ти був нiжний. І також був терплячий. Однак та твоя терпеливiсть лише спочатку менi iмпонувала. Потiм я впадала в шал. Ти не шукав своею рукою моеi в кiно, не присувався на крiслi в театрi, щоби своiм плечем доторкнутися до мого, ти не клав своеi руки на мою, коли ми пили разом каву. Ти був зовсiм iнший, нiж усi тi претенденти перед тобою. Це саме через них, незважаючи на мiй шал, менi хотiлося звести довкола себе мур. А для певностi – i перед тобою. І раптом я помiтила, що, незважаючи на цi барикади, ти постiйно демонструеш менi, трохи дивно, по-своему, що я тобi потрiбна. У цьому мало романтики, але так насправдi, то для жiнок це найважливiше. Це вiдчуття необхiдностi. Тi, якi стверджують iнше, або лицемiрки, або брехунки. Я вiдчула це, Якубе… – прошепотiла вона – одного вечора дуже сильно вiдчула, що я стала потрiбною тобi, i що я б хотiла, щоб ти далi мною опiкувавася. Зухвалiсть? Егоiзм? І це в один вечiр, подумаеш, так? А може, це кохання? – запитала й замовкла.

Вона схилила голову. Нiби засоромлена тим, що сказала. За мить вона пiдняла ii i, дивлячись йому в очi, додала:

– Мабуть, для тебе це дивно, але я не маю нiкого близького на свiтi. Крiм тебе. Гарних тобi свят, Якубе…

Вiн не сподiвався таких слiв. Пригадуе, що вiн дуже хотiв щось сказати. Про те, що вiн так чекав на неi сьогоднi, що чекав уже так довго, що те його терпiння вiд переляку, що вiн може ii втратити. Що тодi, там, пiд тiею покрiвлею на зупинцi, коли вони поверталися з театру, це була найщирiша правда. І що вiн не знае, чи вона йому потрiбна, але коли вiн прокидаеться вранцi, перша його думка про неi, а потiм i наступна, i наступна. І так упродовж усього дня, аж поки засне. І увi снi також, тому що вона часто йому сниться. Якщо так проявляеться необхiднiсть, то й вона, безумовно, йому потрiбна.

У той момент вiн хотiв iй сказати ще багато iнших речей. Вона не дала йому. Пiднялася на пальцях i почала цiлувати його. Обхопила його голову своiми руками й цiлувала, покусуючи часом його губи i язик. Якоiсь митi розстiбнула гудзик його пiджака i запхала руки пiд сорочку. Вiн не розплющував очей. Вiдчув ii тремтiння, йому запаморочилось у головi. Коли вiн схилив голову i спробував стягнути губами сукенку з ii плечей, вона прошепотiла йому на вухо:

– Кубо, зробимо собi цей Святвечiр пiзнiше, так? Що думаеш?

Вiн не пригадуе, чи вiдповiв що-небудь. Усе вiдбулося так швидко. Вона потягнулася до його рук, i разом вони пробiгли через кiмнату з фотографiями. Вiн перечепився об наплiчник, упав, вона подала йому руку, допомагаючи встати. Через низький одвiрок без дверей вони вбiгли на вузькi, скрипучi сходи. Стрiмкi спiральнi сходи закiнчувались прямокутним отвором. У нього було таке враження, що вiн виходить через вiдкритий люк на якийсь дах. Тiльки-но вiн вихилив голову, Надя подала йому обидвi руки, витягаючи його нагору. Вiн опинився в кiмнатцi в мансардi. Одна велика грушоподiбна жарiвка звисала зi стелi на довгому шнурку, кидаючи слабке помаранчеве свiтло. У кiмнатi iнтенсивно пахло – вiн досi не пам’ятае чому – помаранчами. Декiлька метрiв вiд отвору на двох шарах пiддонiв iз сироi деревини лежав грубий матрац, прикритий зеленкуватою тканиною. Надя стала бiля матраца. Скинула сукню. Коли вiн пiдходив до неi, вона повернулася спиною i розстiбнула бюстгальтер…

Це був iхнiй перший раз.

Дикий, жадiбний, тваринний, незграбний. Із тих кiльканадцяти хвилин вiн пригадуе свою зачарованiсть ii голизною, смак шкiри та вологостi мiж ii стегнами; своi тремтячi руки, зануренi в ii волосся, коли вона опустилася перед ним на колiна. Окрiм того, мало що пригадуе. Натомiсть пам’ятае iхню нiжнiсть, коли вони, притисненi одне до одного, затискали пальцi рук, торкалися до облич, стискали одне одного щосили, погладжували волосся. Вiн також пригадуе, що вони переважно мовчали, лише часом шепотiли якiсь слова. Врештi Надя вiдсунулася на край матраца i досягнула рукою до пiдлоги. Грушоподiбна жарiвка повiльно згасла. Вiн почув кроки в темрявi, а за мить побачив здалеку Надине обличчя, освiтлене блiдим свiтлом з екрана i

телефону. Через деякий час горище наповнила музика.

– Я не пригадую напевно коли, але одного вечора я дуже захотiла послухати це, лежачи з тобою в лiжку, – сказала вона, лягаючи на живiт бiля нього.

І запитала пiсля короткого мовчання:

– Ти знаеш це?

Вiн чекав наступного приспiву i почав тихо пiдспiвувати:

Залишся, не шукай десь далеко того, що маеш тут…
Залишся без зайвих слiв…

Вона засунула його руку пiд своi груди й почала наспiвувати з ним. Коли музика затихла, вiн сказав:

– Це стара Кортезова[10 - Кортез – псевдонiм популярного польського музиканта, композитора, вокалiста Лукаша Федеркевича (1989).] пiсня. Мабуть, найстарша. Я колись упiймав свою маму на тому, як вона плаче, ще раз i ще раз вмикаючи це на YouTube. Вона попросила мене, щоб я зробив iз цього iй дзвiнок на телефонi. Вона все ще його мае. А потiм узяла мене на його концерт. Вона мене на Кортеза, а не я ii на Кортеза. Уявляеш собi?! – додав вiн, хихикаючи. – Концерт вiдбувався в якомусь невеликому клубi. Там вона теж ревiла. На сцену вийшов непримiтний худий хлопчина в чорнiй спортивнiй блузi та бейсболцi, привiтався якимось тихим «добрий вечiр», за пiвтори години всiх розчулив, а потiм так само несмiливо попрощався й зник. Та люди гуртом наспiвували те, що почули, коли виходили з того клубу.

– Ти маеш таку маму? – здивовано вигукнула. – Ти питав, чому вона плакала? – пiзнiше тихо запитала вона i, не чекаючи його вiдповiдi, вiдвернула голову й мовчала.

Вiн схилився над нею. Поцiлував ii плечi. Це тодi вперше вiн торкнувся губами до тiеi магiчноi випуклостi на межi ii спини та сiдниць. У мансардi й далi своiм смутком зворушував Кортез, тодi як вони вдруге, так само жадiбно, так само дико шалiли на тому матрацi…

Пригадуе, що прокинувся вiд пронизливого холоду. Вiн пiдвiв голову. Надя, – вiн бачив ii нечiткi контури через запiтнiле скло, – повернувшись до нього спиною i витягнувши догори руки, стояла нерухомо нага вiдразу за вузькими скляними дверима, що вели на балкон. На горищi панувала тиша, на вузькому пiдвiконнi миготiло вiд балконного вiтру полум’я свiчок.

– Надю, що вiдбуваеться? – крикнув перелякано.

Вона зайшла за мить до кiмнати. Нахилилася, взяла з пiдлоги свою сукню i почала ii одягати. Вона пiдiйшла до нього, опустилася на край матраца, поклала голову на його живiт i прошепотiла:

– Чудова нiч тривае. Безлiч зiр на небi. Отож та перша теж уже повинна там бути. Наш Святвечiр також тривае. Знаеш, що ще не минула пiвнiч?

Вони декiлька хвилин лежали в тишi. Вiн вслухався у вiдгомони за вiкном. Вiдчував тепло ii вiддиху на своiй шкiрi. Делiкатно, кiнчиками пальцiв гладив ii щоки, чоло, губи, повiки.

– Що ти на себе одягнеш, коханий? – запитала раптом, пiдвiвши голову. – А я за цей час розiгрiю вареники й борщ. Але спершу запни менi тi застiбки на плечах, добре? – додала вона, сiдаючи на край матраца.

Вiн пригадуе, як у темрявi незграбно шукав тремтливими пальцями тi застiбки на матерiалi ii сукнi i зворушений думав про те «коханий», яке щойно прозвучало. Так несподiвано. Стiльки близькостi. В одному словi…

За декiлька хвилин вiн повернувся до столу в ii кухнi. Вони знову сiли одне навпроти одного. Вона у своiй мереживнiй сукнi. Вiн у костюмi, запнутому на один гудзик. І знову вона поставила перед ним миску гарячих вареникiв, а на тарiлцi бiля сосновоi гiлочки миску з борщем. Так, як i на початку, хвилину пiсля того, як вона вперше впустила його у свiй дiм. Так, нiби вiдтодi нiчого не трапилося. Але ж трапилося стiльки всього. Лише крихти i шматочки розламаноi облатки, що лежали на все ще iз запахом новоi цератi помiж iхнiми тарiлками, нагадували, що вони знову сiли за цей стiл. Іншi. Зовсiм iншi.

Вони говорили. Про все, тiльки не про те, що сталося за останнi години iхнього першого Святвечора в маленькiй кiмнатцi на горищi. Вони жартували, флiртували, згадували. Пригадуе, що коли всi вареники зникли з миски, Надя вийняла з холодильника тарiлки з рибою, а потiм на малiй пательнi пiдсмажила для них одне фiле коропа. «Бо що ж то за Святвечiр без коропа?» – вперто вiдповiдала, коли вiн просив ii, щоб вона не вставала з-за столу.

Одного разу вiн ненавмисно запитав, чому вона подарувала йому свiй Святвечiр. Чому вона досi втiкала? Чому вона не з батьками? Де вони проводять Святвечiр? Чому не з нею? Пригадуе, що вона довго мовчки дивилася на нього, нiби над чимось замислилася. Раптом вона зiрвалася з-за столу i пiдiйшла до холодильника, вийняла з нього двi пляшки бiлого вина i поставила мовчки на стiл. Потiм у креденсi знайшли двi високi склянки. Вона наповнила iх по вiнця вином. Не чекаючи на нього, одним ковтком спорожнила свою до половини. Вона почала говорити. Спокiйним, iнодi монотонним голосом. Часом вона нервово дряпала нiгтями церату, iнодi пiдводила голову, щоби перевiрити, скiльки вина залишилося в ii склянцi, або щоб крадькома поглянути йому в очi. Вiн не спиняв ii. Вiн нiчого не випитував. Мовчав, зосереджено слухаючи ii розповiдь, якоi аж нiяк не сподiвався. У нiй бiль

е йшлося про смерть, анiж про життя. Вiн слухав. У якiсь моменти занiмiлий, а за хвилину – переляканий. Надя завжди була дуже дiлова в iхнiх розмовах. Вона вiддалялася, але одразу ж поверталася до теми. Тодi, пiд час свого святвечiрнього монологу, теж. Вона послiдовно вiдповiдала на його запитання. Розповiдаючи при цьому свою бiографiю. Час вiд часу вона починала фразу з «матерi не було сьогоднi, тому що…» або «татка не було сьогоднi, тому що…», «я втiкала, тому що…». Саме тодi надламувався ii голос. І вона затихала. Тiльки тодi, та й то лише на коротку мить. За деякий час вона глибоко вдихала i поверталася до спокiйного тону. Коли закiнчила i в кухнi запала мовчанка, потягнулась до вина. Вiн вдивлявся в неi, коли вона повiльно, без поспiху, ковток за ковтком, спорожнювала склянку. Вiн бачив, як на ii очах заблищали сльози, i бачив ii руку. Вона так сильно тремтiла, що вино розливалося на ii пальцi. Вона допила вино, зачесала пальцями волосся, пiдiйшла до нього, сiла йому на колiна, поцiлувала в губи i сказала:

– А тепер притули мене мiцно i хвилинку нiчого не кажи…

Вона поклала голову в ямку бiля його шиi. Вiн мiцно притулив ii до себе i вони так сидiли впродовж декiлькох хвилин. Потiм вона взяла його за руку i вони повернулися до матраца в кiмнатцi на горищi. Аж тут, у темрявi, лежачи упритул до неi, вiн почав випитувати, просив подробиць, щось пояснити. Припиняв, коли вона починала плакати. Перш нiж вони заснули, уже минула четверта ранку. Вiн сказав iй, що хоче добратися додому на святковий снiданок з батьками. Надя накрутила величезний старомодний будильник, який голосно цокав, i задля певностi поставила його на бюрко, далеко вiд матраца.

Вони встали до будильника. Вiдчув поцiлунки на повiках, а вiдразу ж пiсля цього аромат кави. На балконi, досi нагi, загорнутi одним простирадлом, вони мовчки пили каву з емальованих горнят, спостерiгаючи за метушнею на людних вуличках кварталу: хтось поспiшав або повертався з церкви. Коли вiн виходив, вона вiдiйшла вiд дверей i повернулася з диском Кортеза.

– Увiмкни це сьогоднi своiй мамi. Мiж колядками… – сказала вона, запаковуючи пластикову коробку до його порожнього наплiчника.

Потiм вона обняла його i, цiлуючи, вiддала ключ йому в долоню й стиснула на ньому пальцi його руки.

– Приходь сюди якомога частiше, – прошепотiла йому на вухо. – А тепер уже йди. Ти не повинен запiзнюватися… – додала вона згодом.

Коли вiн вiдчиняв перекошену хвiртку, яка вела до садочка перед ii будинком, вона крикнула:

– Веселих свят, Кубо!

У трамваi на зворотнiй дорозi вiн розглядав старомодний латунний ключ, який вона запхала в його руку. Вiн причепив ключ до своеi в’язки. Важкий, набагато бiльший вiд iнших у в’язцi, непрактичний, що ледь влiзае в кишеню. Проте вiн нiколи не розлучався з ним.

Для нього це було щось бiльше, нiж ключ.

Ще дитиною вiн носив дуже подiбний ключ на шиi пiд час лiтнiх канiкул над Бугом у прабабцi Леокадii на Пiдляшшi. Коли бабця йшла пiзно по обiдi до костелу «на пагорбi», а вона ходила туди щодня, йому вдавалося вблагати ii, щоб не змушувала його йти з нею i вiн мiг би далi гратися з котами – на подвiр’i або в порожнiй стайнi. Вона вручала йому такий ключ на довгому шкiряному ременi, протертому в декiлькох мiсцях вiд старостi, кажучи, щоб «вiн не впускав на господарство бандита». Вiн вiдразу ж радiсно та переконано пiдтакував, вiшав ключа на шиi, ховав пiд фланелевою сорочкою, а бабця Леокадiя спускала з ланцюга бiля буди кульгаву й вилинялу вiвчарку Тосю, яка вiд старостi ледве махала хвостом, показуючи свое задоволення. Потiм бабця Леокадiя пiдставляла камiнь пiд високi ворота, що вели до корiвника, де вона тримала корiвку Молочусю, i замикала на колодку дерев’янi ворота в кiнцi гравiйноi алеi. Слiпа на одне око вiвчарка Тося оминала ворота, знаходила собi найближчу дiрку в огорожi з заiржавiлого дроту й потихеньку шкутильгала якийсь час за Леокадiею польовою дорогою, жалiсно гавкаючи. Потiм поверталася задихана; рожевим довгим язиком вихлептувала всю воду з бляшаноi миски й зникала в дерев’янiй будi, покритiй шматками толю. Зовсiм не цiкавлячись можливими «бандитами», вона вилазила з буди лише тодi, коли бабця Леокадiя поверталася з костелу «на пагорбi».

Ключем вiд Надi, як i досi, нiколи не вiдчинив жодних дверей.

Вiн не хоче. Вiн вважае за краще постукати чавунною колодкою у формi кiнськоi пiдкови i чекати, як i того Святвечора, на момент, коли усмiхнена Надя вiдчинить йому дверi, притулиться до нього, привiтаеться з ним поцiлунком на порозi своеi домiвки i, дивлячись йому в очi тим своiм чуттево вишептаним «ну заходь уже», запросить усередину. Однак вiн завжди носить цей ключ iз собою. Даючи ключа йому в руку того святкового ранку, вона сказала значно бiльше про те, ким вiн став у ii життi, нiж будь-яким зiзнанням.

Вiд того Святвечора вiн регулярно з’являвся «в будиночку пiд восьмим». Тiльки-но вони обидвое були в мiстi,– що не часто траплялося, бо Надя багато подорожувала, – вiн з’являвся там у п’ятницю пiзно по

бiдi, i вони жили разом до пiзнього вечора в недiлю. Саме так: вони жили одне з одним. Двi ночi й неповнi три днi безперервно одне з одним. Не далi, нiж на вiдстань голосу. Наче якась вiкендова подружня пара, яких щоразу бiльше довкола.

Мiж понедiлком i п’ятницею вони пишуть одне одному листи. Нiяких електронних. Нормальнi паперовi, якi приносить листоноша. Це зовсiм iй не пасуе, бо Надя – цiлковито «електронний» представник І-поколiння[11 - Маеться на увазi «Internet Generation». – Прим. ред.]. Вона мае профiлi у Facebook, Instagram, WhatsApp, та ще й твiтуе. Вона мае також три рiзнi адреси електронноi пошти, одну на Google, одну унiверситетську та одну на нiмецькому GMX. Оскiльки вона ненавидить ходити по магазинах, то бiльшiсть покупок робить в Інтернетi, включно з продуктами. Вона лише раз була в банку. З iдентифiкацiйною карткою, коли вiдкривала рахунок. Вона почала читати книжки на електронних пристроях, вiдколи ii спальня в мансардi не могла пiдняти й вмiстити ще бiльше полиць, а вона ж «не зможе винести книжки до пивницi, тому що це як похорон спогадiв та думок, а зрештою, у пивницi теж уже немае бiльше мiсця».

І тут раптом узалежнена вiд TCP/IP, Wi-Fi, GSM, NFC i ще кiлькох iнших абревiатур Надя починае надсилати йому справжнi листи. Вона вимальовуе ласкавi слова своiм улюбленим базгранням на картках з черпаного паперу, слинить своiм язиком паперовi марки, приклеюе iх до справжнiх паперових конвертiв, i йде пiшки до поштовоi скриньки, i стоiть бiля неi перед «годинами збирання». Для певностi вона сфотографувала поштову скриньку своiм стiльниковим телефоном i встановила на ньому попередження за п’ятнадцять хвилин перед кожним збиранням. Вiн чекае на цi листи, знаходить iх на своему бюрку (а приносить iх мама), вiдповiдае того самого дня, також слинить марки й бiжить до поштовоi скриньки. Його «І-Надя» стала романтичною та старомодно аналоговою. «Я хочу мати якiсь твоi слiди, якi можна буде прочитати, навiть якщо на землi не буде електрики…», – сказала вона, коли якоiсь п’ятницi вiн з’явився ранiше, анiж вона його очiкувала, i зустрiв ii з конвертом у руцi, коли вона бiгла, мов шалена, до поштовоi скриньки.

Незабаром у iхньому спiльному життi виникли ритуали.

Можливо, не аж так, бо занадто патетично, але в будь-якому разi виникали повторювальнi сценарii. У п’ятницю, щойно вiн приходив, вони кохалися. Часом, коли iм вдавалося туди потрапити, на матрацi в кiмнатцi в мансардi, iнодi на кухнi, а часом у тiснiй лазничцi, вiдгородженiй зi скосу горища тонкою перегородкою та вкритiй водовiдпiрними шпалерами. Але жодного разу – у похмурiй, зi свiтлинами, кiмнатi на першому поверсi. Потiм аж до пiвночi вони розмовляли за столом у кухнi, а тодi переходили на горище i лежати, притулившись одне до одного на матрацi, дивлячись якийсь серiал на Netflix або HBO. Вiн любив i любить ходити з Надею в кiно, але кiно на матрацi мало значну додану вартiсть. Пiд час «стрiмiв», як це називала Надя, можна було в будь-який момент цiлуватися та притулятися. І роздягати.

Інодi вони сперечалися, що дивитися. Вiн пам’ятае, що тодi був вибiр мiж телесерiалами «Пуститися берега» та «Вавилон – Берлiн». Надя, мабуть, через ii ностальгiю за дитинством щоразу вiддавала перевагу нiмецькому «Берлiну». Генiальний фiльм. Видовищна та бездоганна до найдрiбнiших деталей, вiдображена з нiмецькою точнiстю – мабуть, за величезнi грошi – реальнiсть похмурих i жорстоких часiв Веймарськоi Республiки. Крiм того, вiн тримае в напрузi на рiвнi натягненоi тятиви. Абсолютний шедевр. Nota bene – це був перший нiмецький фiльм, який вiн бачив у своему життi. Своею чергою, «Пуститися берега» – це дiйсно незрiвнянно менший формат кiно, але вiн спокушае натягненою тятивою. І ця напруга бiльша. Саме завдяки цьому серiалу вiн, може, не стiльки полюбив, але, скажiмо, наблизився вперше за власним бажанням до хiмii. Це виявилося, наприклад, у тому, що вiн вивчив усi (sic!) символи елементiв таблицi Менделеева напам’ять. Йому нiколи це не вдавалось у школi. Пригадуе, що Надю дуже розвеселило, коли пiсля черговоi серii «Пуститися берега» вiн зiсковзнув з матраца, став перед нею струнко i на одному диханнi виголосив усю, на його думку, перiодичну таблицю. Елемент за елементом. Атом за атомом. Коли, гордий i задоволений самим собою, чекав на захоплення, здивування та належну похвалу, Надя лише покивала головою i, вдаючи в голосi розчарування, сказала:

– А де ж, хлопче, Московiя? А де ж Нiхонiй, не кажучи вже про Теннессiн та Оганессон? Хлопчику, ти проспав цiлий рiк розвитку хiмii! У 2016 сiм’я Менделеева збiльшилася на чотирьох нових дiтей, трьох хлопчикiв i одну дiвчинку. Негайно повертайся до мого лiжка й довчись! – додала вона, звабливо киваючи пальцем до нього.

Надя, гуманiтарiй за своею природою та переконанням, обожнюе хiмiю i, на диво, добре ii знае. Спочатку вiн сприймав це як дивакуватий дисонанс, але сьогоднi вже так не думае. Надя вважае, що творець свiту не був бiологом, а якщо не було нiякого творця, а саме це вона вважае едино пра

дивим, «то еволюцiя також була не бiологинею, а головно хiмiчкою, бо це все неймовiрне розмаiття свiту, включно з тою дивовижною блакиттю твоiх очей, – це просто хiмiя, замаскована пiд бiологiю».

Історiю, яка так захопила його у «Вавилон – Берлiн», Надя парадоксально ненавидить. У зв’язку зi своiм навчання повинна знати ii i, безумовно, знае незрiвнянно краще вiд iнших. Його знання, як порiвнювати з ii,– мiкроскопiчнi. Можливо, саме тому, що, як вона часто повторюе, переконана: iсторiя зi шкiльних пiдручникiв i з тих унiверситетських списана i розмножена змовою полiтикiв. Найчастiше змовляються полiтики, хворi на хронiчний нарцисизм. І вони становлять бiльшiсть, а це лякае. Тодi, крiм жаху, вiд якого, так би мовити, лише вони могли б врятувати свiт i суверена, в iсторiю вкрадаеться фарс, гротеск i всюдисуще iдолопоклонство. І це тому, що iсторiю завжди пишуть переможцi. Вони ж сп’янiли своею перемогою, i це частково вiдiбрало iм почуття. Однак дещо благороднiшi полiтики – хоча, на Надину думку, трапляються винятково рiдко, а «благородна полiтика», це, як правило, оксюморон – перепишуть кожен на свiй лад, вони просiють найбiльшi нiсенiтницi своiх попередникiв, i в iсторiю проникне частка правди. Найчастiше це вiдбуваеться випадково, коли вони розповiдають iншим про помилки своiх попередникiв.

Конец ознакомительного фрагмента.

notes

Примечания

1

«До дiдька лисого» (нiм.). Тут i далi, якщо не вказано iнше, – прим. пер.

2

Рiдкiсне захворювання, що характеризуеться серйозними труднощами в соцiальнiй взаемодii.

3

Густий червоний колiр з легким пурпуровим вiдтiнком.

4

Письмовий стiл.

5

Мережа польських супермаркетiв.

6

Сукня-костюм.

7

РКР (Polskie Koleje Panstwowe) – польська державна залiзниця.

8

Облатка – крихка тоненька вафля з прiсного тiста, якою напередоднi Рiздва дiляться мiж собою родина та гостi.

9

Велика миска для рiзних потреб.

10

Кортез – псевдонiм популярного польського музиканта, композитора, вокалiста Лукаша Федеркевича (1989).

11

Маеться на увазi «Internet Generation». – Прим. ред.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить