Страшнi люди
Анатолiй Власюк

Роман про подii Помаранчевоi революцii, якi вiдбуваються в провiнцiйному мiстечку та Киевi. Рiзнi люди, рiзнi характери. Рушiйною силою для багатьох iз них е страх. Одним вдаеться його подолати, iншi назавжди залишаються в цьому полонi. Редактор провiнцiйноi газети Андрiй Чернюк працюе в штабi Януковича, але всiм серцем хоче сприйняти революцiйнi подii, якi вiдбуваються навколо. Проте вiн добре знае людей, якi закликають до змiн. Абсолютна бiльшiсть iз них хоче використати Помаранчеву революцiю заради власного збагачення i щоби дорватися до влади…

Анатолiй Власюк

Страшнi люди

Максимовi

«І пожалкував був Господь, що людину створив на землi. І засмутився Вiн у серцi Своiм».

«І почув Господь пахощi любi, i в серцi Своему промовив: «Я вже бiльше не буду землi проклинати за людину, бо нахил людського серця лихий вiд вiку його молодого. І вже бiльше не вбиватиму всього живого, як то Я вчинив був».

«І промовив Господь: «Через те, що крик Содому й Гомори великий, i що грiх iхнiй став дуже тяжкий, зiйду ж Я та й побачу, чи не вчинили вони так, як крик про них, що доходить до Мене, – тодi iм загибiль, а як нi – то побачу».

    (БІБЛІЯ. КНИГА БУТТЯ)

1

22 листопада 2004 року вiдомий дрогославський адвокат Олексiй Романiв святкував день народження. Йому виповнився сорок один рiк.

Це був понедiлок. Нiч минула у напруженому чеканнi. Вiн вiдчував, що Ющенко мав перемогти, сумнiвiв не було, але тiло стиснулося в один нервовий клубок.

Дружина i дiти спали, теща у сусiднiй кiмнатi перекидалася з боку на бiк. Хотiлося включити телевiзор у великiй кiмнатi, щоб почути останнi новини про результати президентських виборiв, але Олексiй не робив цього, боячись розбудити насамперед свого меншенького – улюбленця Ромка. Той був схожий на тата, копiював його мову, манери – i бiльшого щастя на свiтi для батька не було.

Романiв спробував зосередитися на своiх адвокатських справах, якi мав провадити цього тижня, але нiчого не виходило. Думки плуталися в головi, шпортались одна за одну, заважаючи вибудувати якусь логiчну лiнiю.

Сон явно втiк вiд адвоката до дрогославських людей, до iнших мешканцiв планети Земля, а до шостоi ранку було ще довго. Доволi часто Олексiй саме на цю годину приходив на роботу до свого офiсу, що розташувався навпроти мiськоi ратушi. В такий вранiшнiй час древне мiсто ще спало, навiть двiрникiв не було видно. До дев’ятоi, коли починали заходити першi клiенти, вiн устигав зробити багато речей: написати клопотання, залiзти в Інтернет… Тодi думалось особливо плодовито, думок не треба було пiдганяти, вони самi муштрували свого господаря, змушуючи його не розслаблятися нi на мить.

Олексiй пiшов на кухню, ввiмкнув ледь чутно маленький телевiзор, що стояв на холодильнику, сьорбнув компоту, сiв за стiл. Зображення на екранi мерехтiло, але все ж було чути, про що мова. Передавали заяву Юлii Тимошенко. Вiд iменi коалiцii «Сила народу» вона звернулася до украiнцiв: «Влада пiшла шляхом повноi фальсифiкацii виборiв. Я прошу всiх киян, всiх украiнцiв забути про всi справи i прийти завтра о дев’ятiй ранку на Майдан Незалежностi. Вiд того, скiльки нас там збереться, залежить майбутне нас усiх. Або ми здобудемо чесну Украiну, або кримiнал перетворить ii в товариство закритого типу».

Несподiвано телевiзор почав чiтко показувати, без мерехтiння i «снiжка». На екранi був Вiктор Ющенко, який iз примiщення Центральноi виборчоi комiсii заявив, що ця iнституцiя фальсифiкуе вибори. Вiн закликав громадян о дев’ятiй ранку прийти на Хрещатик.

І тiльки стали показувати iнший сюжет – телевiзор знову викинув коника, так що нiчого розiбрати на екранi було неможливо. Романiв спробував покрутити антеною, але це нiчого не дало. Вiн вимкнув телевiзор i пiшов до лiжка.

Завiбрував мобiльний телефон. Олексiй глянув, це була sms-ка вiд Чернюка. Андрiй, хоча й була глупа нiч, вiтав його з днем народження i запитував, коли Романiв виставить ящик пива. Адвокат усмiхнувся сам до себе i вiдписав Чернюку, що переможе Ющенко, а не Янукович, а тому ящик пива виставлятиме саме Чернюк. За привiтання з днем народження подякував.

Дивно, але пiсля цього несподiвана втома навалилася на Романiва. Вiн ще встиг подумати, що справи в Киевi, мабуть, кепськi i, здаеться, вперше засумнiвався в перемозi Ющенка. «О дев’ятiй ранку – це ж уже сьогоднi», – промайнуло в головi.

Ще довго Романiв борсався на лiжку, воюючи сам з собою, перекидався з боку на бiк, аж поки заснув. Йому приснився покiйний батько, який застерiгав його вiд чогось лихого.

Прокинувшись, Олексiй намагався пригадати побачене, але не змiг. Упродовж дня вiн знову повертався до нiчних видiнь, пам’ятав, що бачив увi снi тата, але що саме конкретно вiщували йому з того свiту, – не знав. Тривога на декiлька днiв оселилася в його душi, але потiм усе минуло, i Романiв навiть не згадував про той сон.

О пiв на шосту ранку вiн прокинувся. Голова була важкою, але Олексiй змусив себе встати з лiжка.

iн поголився на кухнi, стежачи, аби не втекла кава. З дзеркала на нього дивився змучений чолов’яга з сивими бакенбардами i холодно-сталевими очима. Олексiй пiдморгнув йому. Чолов’яга вiдповiв, i на цьому iхне нинiшне спiлкування закiнчилося.

Романiв запустив бакенбарди декiлька мiсяцiв тому, коли у маршрутцi випадково зустрiв колишню першу дружину. Вона була з новим чоловiком, який неприязно поручкався з Олексiем. Свiт затiсний, дiдько його вiзьми!

Вiн нi словом не перемовився зi Свiтланою, а вона навiть не попрощалася з ним, коли виходила з маршрутки. Лише ii новий чоловiк неприязно зиркнув на нього i теж не сказав: «До побачення!».

Старе кохання тьохнуло у серцi Романiва, хоча це тривало недовго. Але несподiвано для себе наступного ранку Олексiй вирiшив запустити бакенбарди.

Друга дружина, яка знала свого чоловiка, здаеться, краще за нього самого, запитала через декiлька днiв, коли бакенбарди вже виразно позначилися на його обличчi, чи не зустрiчав вiн, часом, свою Свiтлану, бо вона iй наснилася. Романiв щось рiзко вiдповiв, нiби Галя була винна у тому, що вiн зустрiв колишню дружину з ii новим вiдлюдькуватим чоловiком. Вони того дня посварилися. Згодом усе минуло, а бакенбарди залишились як згадка про несподiвану зустрiч зi Свiтланою.

Кава була несмачною, але Олексiй змусив себе випити до кiнця велике горнятко, аби сон остаточно покинув його.

Щоб нiкого не розбудити, Романiв на хвильку став кiшкою. Ледь чутно вийшов з хати, навiть теща не почула.

Уже на подвiр’i вiн на повнi груди вдихнув свiжого повiтря. Вiд цього на секунду замакiтрилося в головi, й адвокатове тiло – вiдчув це – попливло в просторi. Вiн зiйшов з дорiжки, але миттево опанував собою. Таке часто з ним траплялося, тому не надав цьому жодного значення.

До офiсу було йти декiлька хвилин. Романiв iшов пружним кроком, нiби все життя був професiйним вiйськовим, i подолав цю вiдстань доволi швидко.

Минулоi ночi випав снiжок, ударив морозець. На вибори багато людей йшло голосувати з якимось острахом, нiби вiдчуваючи попередження природи про щось лихе. Цiеi ж ночi мороз посилився, вчорашнiй снiг залишився. Вiн уже не був таким сиво-бiлим, а перемiшався з болотом.

Дрогослав, здаеться, ще спав. Проте це вiдчуття було оманливим. Якби Олексiй був уважнiшим, вiн би помiтив, що свiтилося набагато бiльше вiкон, нiж зазвичай, а там, де свiтла не було, блискотiв вогник телевiзора. Люди не спали, тримаючи кулаки за Ющенка.

Кожне мiсто, як i кожна людина, мае свiй колiр. Дрогослав у Божественному задумi був золотаво-жовтавим. А ось люди, якi його населяли, у своiй сукупностi складали сiро-сталеву гаму. Дисонанс був страшенний, i лише людське невiгластво не чуло його. Саме Олексiй був одним iз яскравих представникiв цiеi сiро-сталевоi маси, але це не було його мiсто за духом, за станом душi. Вiн уповнi не мiг розкрити у Дрогославi все, що йому було дано природою. Інколи, правда, вiн внутрiшньо вiдчував якусь невiдповiднiсть мiж тим, ким е, i тим, що робить, але не мiг пояснити самому собi, що з ним дiеться. Втiм, вiн не був единим у цьому внутрiшньому дискомфортi, адже мiльярди людей на планетi Земля мучились вiд подiбного i не знали, як вирватися з пастки, у яку самi ж себе загнали.

Романiв намагався бути далеким вiд того, що вiдбуваеться у Киевi та й по всiй Украiнi. Вiн сконцентрував свою увагу на тому, що мае завершити сьогоднi двi справи, аби не вiдкладати все на потiм, перед самим судовим засiданням, причому зробити це до того, як почне святкувати свiй день народження. Логiка захисту вимальовувалась сама по собi. Треба було лише зайти до офiсу, ввiмкнути комп’ютер – i друкувати, друкувати, друкувати…

Бiля пам’ятника древньому фiлософовi та медичному свiтиловi Олексiй помiтив чоловiка, який калачиком лежав на лавцi. Швидше iнтуiтивно, нiж свiдомо, адвокат пiдiйшов ближче. При свiтлi лiхтаря вiн побачив кров на обличчi й розкуйовдженiй бородi незнайомого, калюжа кровi була i пiд лавкою, на якiй той лежав.

– О, Боже! – мимохiть вирвалося з його грудей. Та це ж Степан Сосновський, вiдомий дрогославський художник! Минулоi п’ятницi вiн заходив в офiс до Олексiя попросити декiлька копiйок на самогонку. Романiв тодi рiзко вiдмовив йому та ще й грубо випровадив художника зi свого кабiнету, бо якраз мав важливу розмову по телефону.

Адвокат дiяв, як заведений механiзм. Панiки чи страху не було, хоча якби хтось збоку глянув на нього, то помiтив би як Олексiй побiлiв i як у нього тремтять пальцi. Звично заболiв шлунок. Так завжди бувало, коли щось несподiване виникало у Романiва. Це був навiть не бiль, а кволе нагадування про небезпеку. Все минало доволi швидко, коли володар тiла вчасно реагував. Коли ж нi – бiль посилювався, i тодi вже було непереливки.

Олексiй неслухняними ногами добiг до офiсу, нервово вiдчинив дверi, набрав спочатку «швидку», потiм мiлiцiю i сказав те, що мав у таких випадках сказати.

Вiдтак вiн проковтнув таблетку, запив ii ще п’ятничною водою, яка залишилася в горнятковi, скривився, закурив, з

чинив дверi офiсу i неквапно, боячись не стiльки мертвого Сосновського, а усвiдомлюючи, що зробив зле, коли не дав тому декiлька копiйок на його життевi потреби, хоча того дня заробив чимало грошей, побрiв до пам’ятника. Всього було метрiв п’ятдесят, не бiльше, але Олексiй iшов, здаеться, не менше десяти хвилин. Втiм, це могло йому видатися.

Адвокат швидше зрозумiв, нiж побачив, що художника на лавцi бiля пам’ятника древньому фiлософовi та медичному свiтиловi не було…

Годинник на ратушi бамкнув один раз. Було п’ятнадцять хвилин на сьому ранку.

2

На час передвиборчоi президентськоi кампанii я записався у штаб Януковича. Вiрнiше, начальник штабу Михайло Орлов, депутат Дрогославськоi мiськоi ради i голова мiськоi органiзацii Партii регiонiв, запропонував менi, редакторовi приватноi газети «Дрогославщина», вiдповiдати за зв’язки з пресою у виборчому окрузi. Я погодився.

Роботи багато не було, але вiд неi нудило. Довелося на щодень складати плани робiт, i десь через два тижнi я навчився писати iх, що називаеться, зi стелi, знаючи, що нiхто нi в областi, нi у власному штабi не перевiрить що зроблено, а що нi.

Я згадав компартiйнi часи, коли працював iнструктором райкому партii i кожний начальник керував мною, як хотiв. Щось схоже було й тепер. Доводилося терпiти, дивуючись недалекоглядностi й тупостi тих, хто проводив передвиборчу кампанiю Януковича. Якщо в областi й у Киевi такi дiячi керують кучмiвським вихованцем, то це сумно. Втiм, менi платили, як i тим, хто керував мною, – а решта все дурниця. Нi, я не був цинiком, хоча сидiти довго на голодному пайку не побажав би навiть ворогу. Крiм того, я не вважав Ющенка лiдером нацii, i вiдчував це iнтуiтивно, звикши завжди довiряти своему внутрiшньому голосу. Вiдiграв роль i мiй одвiчний спротив тим, хто вважае, що саме так буде правильно. Я завжди зi своiм спротивом бiльшостi був у меншостi, але нiчого не мiг зi собою вдiяти. Про якiсь високi iдеi, матерiю менi не йшлося. Цинiзм полiтикiв я бачив неозброеним оком i не обожнював жодного, хоча з них лiпили чергового кумира.

Якраз у редакцii настала фiнансова криза (а коли ii не було?), i майже всi заробленi у штабi власнi грошi я вiддавав друкарнi, аби та видавала мою газету. Це був виклик iншим дрогославським газетам, якi гарно писали про Ющенка i зле про Януковича. Ну, майже зле. Втiм, тодi я не думав про те, що президентська кампанiя скiнчиться, а з нею i грошi на мою газету.

Уперше з Романiвим я посперечався шiсть рокiв тому. Тодi ящик пива виграв я, бо народним депутатом Украiни вiд нашого виборчого округу став рухiвець з Киева, а не шеф Романiва, у якого Олексiй працював керiвником юридичноi служби.

Нинi ставки були бiльшими: Ющенко чи Янукович. Я казав, що в першому турi виграе Ющенко з перевагою в декiлька вiдсоткiв, а в другому турi перемогу з такою ж перевагою здобуде Янукович. Романiв тодi лише посмiявся, бо не вiрив у поразку Ющенка, але на ящик пива посперечався.

У штабi, який розташувався у кабiнетi завiдувачки студентським профiлакторiем мiсцевого унiверситету, ми гучно святкували перемогу Януковича. Результати пiдсумкiв другого туру по округу вже повiдомили, i вони були не такими, як на це сподiвався начальник штабу. На Дрогославщинi Янукович набрав якихось шiсть вiдсоткiв голосiв виборцiв, хоча сам Михайло Орлов запевняв вищi iнстанцii, що буде всiх десять, але вiн розумiв, що Схiд, особливо Донбас, дасть левову частку перемоги. Янукович виграе, i те, що Орлов не допрацював на Дрогославщинi, – забудуть. Переможцiв не судять!

Охоронцi вже двiчi бiгали в нiчний магазин за горiлкою, коньяком i вином (закуски вистачало), я пив нарiвнi зi всiма, але не хмелiв, як це було зазвичай. Нiби важкий прес тиснув менi на тiло й душу, хотiлося якнайшвидше вирватися з цього штабу, пiти додому, виспатись як слiд – i забути про все, як про дурний сон.

З комп’ютера Верка Сердючка спiвала про пирiжок.

Михайло Орлов, п’яний аж дурний, який, втiм, умiв себе тримати, виголошував черговий тост, i цього разу запропонував випити за мене:

– Андрюха, я п’ю за тебе, i хто не вип’е до дна, той – падло. Пацани, нiхто так не пише, як Чернюк!

Всi схвально загудiли: о, так, так!

– Ти пам’ятаеш, як взув цього нашого пiдара, голову обласноi ради?! – Орлов мало не кричав, хоча всi його прекрасно чули. – Нi, це ж треба було йому здогадатися виставити портрет Ющенка за вiкно з гратами у власному будинку!

Всi зареготали, згадавши цей епiзод, а особливо те, як цей, непомiтний для багатьох факт, хоча багато дрогославцiв бачили загратованого Ющенка за вiкном, я умiло обiграв у однiй зi своiх статей.

– Це був шедевр, шедевр! Андрюха, як виграе Янукович, я просто хочу подивитися в очi всiм цим ющенкiвським паскудам, – продовжував Орлов, але вже не так голосно, а якось змучено, нiби й сам не вiрив у те, що каже. – О, ми тодi iм…

Вiн, мабуть, запiдозрив невпевненiсть у моiх очах або щось таке, що могло його насторожити. На мить Орлову заклинило мову, очi налилися кров’ю, обличчя стал

злим.

– Ти що, не вiриш у перемогу Вiктора Федоровича? – Вiн не те що прошепотiв, але вимовив дуже тихо цi слова, хоча мав би кричати, як смертельно поранений дикий звiр, котрий iнтуiтивно вiдчувае, що шанси на життя тануть кожноi митi.

– Це вже пройдений етап, – я ледве знайшовся що сказати, хоча ще навiть учора у мене було бiльше впевненостi в перемозi Януковича, та й у власних прогнозах теж. – Ти запропонував випити за мене, так давай за це вип’емо.

Всi мене пiдтримали, не зрозумiвши, що назрiвае конфлiкт мiж Орловим i мною, i в цьому двобоi вони мали би пiдтримати радше Орлова, який iм платить грошi, нiж мене, котрий, на iхню думку, е просто хорошим хлопцем. П’янi штабiсти потяглися до мене цокатися своiми чарками та стаканами. Орлов теж це зробив, але якось неохоче, пiсля всiх, нiби заради пристойностi. У його мозку, задурманеному алкоголем, щось клацнуло. Вiн, здаеться, по-новому глянув на мене, зрозумiв мене глибше, подивившись з iншоi точки зору на людину, яку – йому хотiлося в це вiрити – добре знав. Орлов ще не давав собi звiту, що таке нове вiн угледiв у менi, але це нове було, i явно несимпатичне для самого начальника штабу, який вiд завтрашнього дня формально переставав уже ним бути.

Якби хтось збоку глянув на Орлова, вiн би й не помiтив перемiн у його зовнiшностi, манерах, мовi. Всi були добряче напiдпитку, аби зважати в такiй ситуацii на подiбнi дрiбницi. Здаеться, лише я щось зауважив, але не надав цьому якогось значення, намагаючись якнайшвидше звiдси пiти. Але треба було дочекатися кiнця пиятики, щоб не давати зайвих приводiв для розмов про себе.

Я випив до дна червоне вино, яке менi налили, i подумав, що таки можу сп’янiти, адже цiеi ночi вже пив горiлку, шампанське, коньяк, пиво, а тепер ще й вино. Я усно наказав своему мозковi контролювати ситуацiю й сам до себе усмiхнувся, не пiдозрюючи в собi командирських завдаткiв.

Светка, що виконувала в штабi роль секретарки i, здаеться, симпатизувала менi, пiдлила свiжоi гарячоi мiцно звареноi кави. Це було доречно, хоча серце й забухкало, проте мозок не спав i намагався виконати щойно подану йому команду про те, щоб господар не сп’янiв.

Загальмування у мозку Орлова тривало недовго, якихось декiлька хвилин. Увесь цей час вiн усердно закусував, налягаючи на голландський сир, червону iкру та салямi. Вiдтак вiн задумав нову забавку, яких було багато упродовж усiх цих годин.

– Так, хлеба i зрелiщ! – П’яно-патетично вигукнув начальник штабу. Орлов, ще нiчого нiкому не кажучи про своi чудасii, став звiльняти стiл вiд пляшок i закуски. Дивний вогник свiтився у його очах. Члени штабу, теж нiчого не розумiючи, пiддалися цiй мовчазнiй командi, яка, зрештою, i не була озвучена, i стали допомагати Орлову. Зробити це було доволi важко, i дещо з напiвз’iденого та напiввипитого довелося просто поставити на пiдлогу, аби не заважало.

– Так, а тепер, пацани, Светку на стiл! – П’яно-злий голос начальника штабу стосувався охоронцiв Вiктора та Анатолiя. Не встигла тендiтна секретарка щось второпати, як дужi хлопцi буквально вирвали ii з крiсла i поставили на стiл. Дiвчина зашарiлася, хоча iй завжди подобалося бути в центрi уваги. Вона була в короткiй спiдницi, i я побачив червонi трусики на нiй. Внизу живота почав вставати на струнко зрадливий черв’ячок. Втiм, тепер вiн перетворювався на добрячого хробака.

– А тепер циганочку з виходом! – Командував Орлов, не сумнiваючись, що i ця його команда буде виконана. Вiн iз жадiбнiстю самця тупо дивився на ii оголенi ноги, почав плескати у долонi, це пiдхопили й охоронцi, але тут трапилося щось незрозумiле. Свiтлана, якiй нещодавно виповнилося дев’ятнадцять, якось спантеличено глянула на Анатолiя, одного з охоронцiв, i, невесело усмiхаючись, сказала:

– Михайло Михайлович, перестаньте. Що я вам…

Здавалося, зараз трапиться щось страшне. Орлов побiлiв i щось шепотiв, нiби був несповна розуму. Розгубленi охоронцi не знали, що робити. Свiтлана була рiшучою, як нiколи, i мовчки налаштувалася злiзати зi столу.

Ситуацiю намагався врятувати Сергiй Мельник, який був заступником начальника штабу i вiв усi юридичнi справи, що стосувалися виборiв:

– Светiку, дивись, якi в тебе гарнi нiжки, будь паiнькою, станцюй для дядi Серьожi.

Вiн говорив нiби добрим тоном, але за цим ховалась невидима погроза. Його слова мали зворотний ефект, i той, хто добре знав Мельника, здогадався б про це одразу. Свiтлана рiшуче зiскочила на пiдлогу, i навiть охоронцi не встигли зорiентуватись, аби затримати ii, й пiшла до виходу зi словами:

– Що я вам, простiтутка якась, знайдiть собi iншу!

За цi слова, як за соломинку, аби остаточно не втратити свiй авторитет, вхопився Орлов. Тепер же вiн був сама люб’язнiсть. Пiдскочивши до секретарки, обiйняв ii за плечi:

– Светiку, ти що, образилась? Я ж хотiв просто повеселити публiку.

– Я вам що, курвочка якась, Михайло Михайлович? – Мов мала дитина говорила вона. – Та ще й при хлопцях. Якби один на один…

Вона загадково усмiхнулася йому.

– Зробимо один на один

немае проблем, – весело сказав Орлов, i вони разом розсмiялися, а за ними охоронцi та Мельник. Я дивився на дiвчину, i симпатii до неi випаровувалися. Черв’ячок унизу живота вгамувався.

Для виду Свiтлана ще трохи понадувала губки, а через хвилину на ii обличчi вже й не було натяку на образу. Вона знову сiла бiля мене, налила собi у стакан червоного вина, залпом випила i закурила. Я мовчки спостерiгав за нею, але не сказав нi слова.

– Так, фокус не вдався, але не все втрачено, – Орлов повернувся до компанii. – Пацани, Света у нас буде виступати в iншiй програмi. Приведiть-но менi оту студенточку, що вчора вдень зiрвала плакат з Януковичем у нашому штабi. Та берiть ii тепленькою, в нiчнiй сорочцi. Ковдрою обгорнiть, щоб не замерзла! – Останнi слова вiн крикнув iм навздогiн, бо охоронцi, мов роботи, готовi були виконати будь-яку його команду. І не лише тому, що iм платили. Здаеться, Орлов тiльки починав вiдкривати рот, а вони кидались виконувати будь-яке його доручення, з пiв-слова розумiючи його натяк на думку.

Це менi явно починало не подобатися. Спочатку я хотiв захистити Свiтлану вiд дурних посягань Орлова, але все владналося досить швидко, вирiшилося саме по собi, так що я i не встиг щось сказати. Інша справа, якби секретарка сама не вiдважилася покласти цьому край, я би щось сказав Орлову, зробив би потрiбний крок. Тепер з цiею студенткою треба було щось робити.

– Слухай, Мiша, не дурiй, – сказав я начальнику штабу. – Зараз розбудять весь профiлакторiй, будемо потiм мати проблеми.

– Чого ти, Андрюха, – весело, майже по-дитячому забелькотiв Орлов, – трохи розважимося. Нам нема чого боятися. Тепер ми господарi життя. Янукович – наш президент!

Говорити про полiтику, яка менi остогидла, я вже не мав сил. Щось довести п’яному теж не було можливостi. А бiгти за хлопцями, щоб зупинити iх i не доводити ситуацiю до абсурду, в мене не було бажання. Байдужiсть навалилася на плечi, мов важкий мiшок з цементом. Захотiлося спати, а ще бiльше – пiти додому.

Я махнув на все рукою i засiв за комп’ютер – порпатися в Інтернетi. Вiдключивши Верку Сердючку, зайшов спочатку на сайт obkom.net.ua. Повiдомлення були цiкавими, але не настiльки, щоб усмiхатися самому до себе. Я розумiв, що це алкоголь виходить iз мене.

В СИМФЕРОПОЛЕ ЯНУКОВИЧ УВЕРЕННО ПОБЕДИЛ В ПСИХБОЛЬНИЦЕ, КОЖВЕНДИСПАНСЕРЕ, КОЛОНИИ И СИЗО

Согласно результатам голосования, поступившим в комиссию территориального избирательного округа № 1 (Центральный и Железнодорожный районы г. Симферополя), на специальных участках, расположенных в Симферопольской исправительной колонии, СИЗО, республиканской психбольнице и кожвендиспансере, уверенную победу одержал Виктор Янукович.

По информации агентства «Контекст-медиа», в СИЗО за «премьер-кандидата» проголосовали 1474 избирателя, Виктора Ющенко поддержал 71 человек, против всех проголосовали 16 человек. В Симферопольской исправительной колонии Януковича поддержали 1294 избирателя, Ющенко – 248, против всех проголосовали 60 избирателей.

На 40-м избирательном участке, включающем Республиканскую клиническую психиатрическую больницу и Республиканский кожно-венерологический диспансер, за Януковича проголосовало 668 избирателей, за Ющенко – 83 голоса, 41 человек проголосовал против всех.

СТАЛИ ИЗВЕСТНЫ ДАННЫЕ ГОЛОСОВАНИЯ ПО НЕКОТОРЫМ ИЗБИРАТЕЛЬНЫМ КОМИССИЯМ 42-ГО ТИО (Г. ДОНЕЦК). НАШ ПОРОЖНЯК ВПЕРЁД ЛЕТИТ!!!

По 58-му участку в списки было внесено 2332 человека. На участок поступило 2036 бюллетеней. За кандидата Ющенко – 0 голосов, против всех – 2, за кандидата Януковича – 2300 голосов (больше, чем получено бюллетеней, на 264!). 4 бюллетеня признано недействительными.

По 12-му участку в списки было внесено 2021 человек. На участок поступило 1909 бюллетеней. За кандидата Ющенко – 3 голоса, против всех – 0, за кандидата Януковича – 1910 (опять превышение над имевшимися бюллетенями). 6 бюллетеней признано недействительными.

НАБЛЮДЕНИЕ «ОБКОМА»: В ШТАБЕ ЮЩЕНКО ЦАРИТ РАСТЕРЯННОСТЬ

Как передаёт корреспондент «Обкома» из центрального штаба кандидата в президенты Ющенко, после недолгой эйфории настроение сменилось на прямо противоположное.

Все прекрасно отдают себе отчёт, что результаты выборов будут сфальсифицированы, но реальных механизмов и способов противодействовать этому, несмотря на многочисленные громкие заявления, у сторонников Ющенко нет.

Подтверждением тому служат и призывы к согражданам лидера «Нашей Украины» и Юлии Тимошенко, озвученные уже после полуночи, придти утром на Майдан спасать демократию. Других идей для борьбы с откровенной фальсификацией, похоже, у сторонников Виктора Ющенко уже не осталось.

Я перейшов на iнший сайт – maidan.org.ua.

В КІРОВОГРАДІ – МУКАЧЕВО

Тiльки що атаковано декiлька дiльниць 100-го сумновiдомого округу. Розбито 92 та 93 виборчi дiльницi. Не виключено, що напади продовжуються i на iншi дiльницi. В Кiровоградi перемагае Ющенко.

Перед нападом мiлiцiя швиденько зникла. Пiсля – з’яви

ася i засвiдчила, що дiльницi розбито. На дiльницях побито спостерiгачiв та членiв комiсiй.

Очевидно, вони дiяли з бандитами в зв’язцi, для того щоб визнати результати недiйсними.

КУЧМАНОЇД БОЇТЬСЯ

До адмiнiстрацii президента стягуються пiдроздiли спецназу. Зараз на Лютеранськiй зi сторони Хрещатика виставлено заслiн з беркутiвцiв в костюмах космонавтiв (бояться…).

Банкова з обох бокiв перекрита залiзними щитами, у подвiр’ях стоять автобуси, двигуни у бiльшостi з них працюють (мабуть, щоб встигнути драпанути).

Отож вiтаю всiх – ми iх налякали!

З ЛИСТІВ НА МАЙДАН: ЛІДЕРИ, ЩО ВИ РОБИТЕ?

Прочитав, начебто Ющенко й Тимошенко розпустили людей до 9-оi ранку, коли мае розпочатися мiтинг.

Якщо так, то це – безумство! За цей час вкрадуть перемогу i пiдтягнуть озброенi формування, так що зранку зробити щось буде неможливо.

У сiчнi 1991 року у Вiльнюсi люди стояли пiд парламентом масово, круглодобово, тижнями – незважаючи на погоду, роботу й таке iнше!..

Іван Юзич, час торонтський.

Несподiвано вимкнулося свiтло, а з ним i комп’ютер. За мить свiтло з’явилося знову, але я вже не мав сил заходити в комп’ютер, а тим бiльше щось читати. Я мовчки, з п’яно-патетичним пафосом побажав удачi невiдомому Івановi Юзичу, який живе за торонтським часом, геть чисто забув про студентку, яку мали привести до Орлова, i вирiшив йти додому спати.

Якби мене хтось спинив дорогою, я би, мабуть, бився за свою свободу. Але спиняти було нiкому. Орлов куняв за столом. Іншi члени штабу щось тихенько гомонiли мiж собою. Здавалося, навiть нiхто й не помiтив, що я пiшов геть.

3

Степан Сосновський не зрозумiв, як вiн опинився перед дверима своеi квартири. Не знав вiн i котра година. Втiм, це не було зараз головним. Важливо, що вiн живий i що хочеться малювати. Ось поспить декiлька годин i сотворить щось воiстину генiальне.

Пив з друзями всеньку недiлю, десь вешталися мiстом, про щось говорили у якихось квартирах. Вiн навiть не пам’ятав, чи ходив голосувати. Здаеться, ходив, але все було в туманi. Компанiя була звичною: вiн, поет i одночасно музикант Йосип Старосольський, бутафор з театру та колишнiй художник Костя Плiш. Де вони зараз? Як добралися додому?

Пам’ять поверталася до нього i знову зникала. Сосновський згадав, що лежав на лавцi бiля пам’ятника фiлософу в центрi Дрогослава, замерз i кудись пiшов, потiм знову нiчого не пам’ятав, аж ось стоiть перед дверима своеi квартири.

Звiсно, дверi були замкненi, а ключа вiн не мав. Довелося дзвонити, хоча вiн цього не хотiв, i чекати, доки дружина вiдчинить.

Цей процес тривав довго. Степан нiби й тиснув на гудзик дзвiнка, але робив це нерiшуче, вiдтягуючи неодмiнну зустрiч з дружиною, пiд час якоi та скаже йому все, що про нього думае, i навiть бiльше, а це негативно вплине на подальший розвиток його творчоi самобутностi. Сосновський це усвiдомлював – як i те, яку високопарну думку щойно закрутив. Вихiд iз цiеi ситуацii був простий: не пити. Тодi би дружина не лаяла, а вiн би писав своi генiальнi картини. Але вiн не мiг обходитися без друзiв, а зустрiч з ними неодмiнно закiнчувалася пиятикою. Пiсля цього в нього вiдбувався активний творчий процес. Щоправда, дружина своiми несправедливими словами притлумлювала його генiальний шал, але загалом це не заважало Степановi потiм творити декiлька днiв на самотi у своiй майстернi, не допускаючи до себе нiкого, – до наступноi зустрiчi з друзями, а, значить, i до наступноi пиятики. Це було замкнене коло його життя, вiн ходив по ньому, як слiпий кiнь, що помпуе воду, усвiдомлював це, але нiчого не мiг вдiяти, а з роками уже й не хотiв нiчого змiнювати.

Сосновський став рiшучiше натискати на гудзик дзвiнка, бо захотiв у туалет, i це бажання переважило необхiднiсть неодмiнноi зустрiчi з дружиною i невiдворотнiсть вислуховування ii разючих i несправедливих, на його думку, слiв.

На диво, Зоя була не такою, як завжди. Вона вiдчинила дверi, глянула на чоловiка, як на важкохворого i, одночасно, як на малу дитину, котра не вiдае, що творить, i з болем у серцi сказала:

– Доп’ешся ти, Степане. Помий морду, бо вся борода у винi.

Ошелешений, Сосновський добiг до туалету, вилив з себе, здаеться, все до останньоi краплi, бо вже не мiг стерпiти, вiдтак заскочив до ванни i сам жахнувся свого вигляду. Все обличчя й борода були залитi червоним вином, яке нагадувало кров, куртка й сорочка пiд нею були бруднi. Степан довго вдивлявся у власне обличчя, яке щораз то бiльше ставало йому ненависним. Але треба жити навiть iз цим. Вiн поскидав з себе увесь мотлох, довго вмивався холодною водою (добре, що вона була цiеi ночi!), намагаючись вигнати навiть натяк на хмiль, i постановив негайно працювати. Треба надолужувати те, що втратив минулого дня i ночi.

Вiн пiшов у спальню, де лежали його недописанi картини, i став думати, з якоi би продовжити роботу. Степан так робив упродовж багатьох рокiв, одночасно працюючи над багатьма роботами. Такий стиль виробився випадково. Декiлька рокiв тому

ому запропонували вiдкрити персональну виставку в мiсцевому краезнавчому музеi «Дрогославщина». Вiн кинувся до своiх картин, яких не встиг роздарувати, i зрозумiв, що практично нема що виставляти. Нi, малюнкiв, пейзажiв, портретiв було багато, вистачило би не на одну персональну виставку не те що в якомусь задрипаному Дрогославi, а навiть в обласному центрi чи Киевi. Але то були твори, якi вiн сам розумiв. Пересiчний же дрогославець прийшов би на виставку, походив би залами i сказав, що Степан маляр, а не художник.

Сосновський добре знав смаки та вподобання пересiчного дрогославця. Це не була пихатiсть, погорда ним, зовсiм нi. Але все вiн писав для себе, генiального, а тут вiд несподiваноi пропозицii виставитися вперше у рiдному мiстi пiшла голова обертом. Мабуть, вiн ховав це вiд себе дуже довго i дуже глибоко, але йому хоч на старостi рокiв захотiлося сподобатися дрогославцям, не лише тим пиякам i бомжам, якими вiн не гребував, бо розумiв, що сам належить до тiеi вишуканоi когорти людей, а й тим, хто з погордою ставився до нього, хто не давав йому декiлька копiйок, коли душа просила самогону, хто вiдвертав свою морду вiд смердючоi його одежi, неохайноi бороди. Йому захотiлося сподобатися, втрафити смакам i вподобанням цих людей, а для цього треба було зробити все можливе й неможливе.

Вiн вiдiбрав декiлька картин, якi йому не конче подобались i якi вiн мав намiр дарувати друзям i знайомим, сподiваючись заробити на самогонку чи просто так вiд доброти своеi душевноi вiддаючи народжене в муках. На його думку, саме ця базгранина могла сподобатися пересiчному дрогославцевi. Але цього було мало. Решту треба малювати. У нього в головi зароiлися образи. Закриваючи очi, вiн бачив цiлiсну картину, композицii видавалися йому якщо не генiальними, то талановитими. Поки малював одну картину, народжувалася в головi iнша. Вiн кидав першу i приступав до другоi, не закiнчував i ii, переходив до наступних, а потiм повертався назад, до тих картин, з яких починав.

А потiм прийшов Йосип Старосольський, поет i музикант. Вiн давно не бачив Сосновського i скучив за ним. У нього була чвертка самогонки. Сказав, що на вулицi чекае бутафор i колишнiй художник Костя Плiш. Степан довго не пручався. Пiшов за покликом друзiв. Випили, потiм пiшли ще за самогонкою – а картини чекали кращих часiв.

Персональна виставка Сосновського не вiдкрилася – i не тому, що Степан не дописав картин. Наступного дня пiсля зустрiчi зi Старосольським i Плiшем Сосновський, увесь п’яний, вiд п’ят до лисини на головi, зустрiв бiля ратушi директора краезнавчого музею «Дрогославщина», який i запропонував йому свого часу влаштувати персональну виставку. Щось мимрячи i вiдводячи погляд, Вiталiй Загiрський говорив, що не зможе викроiти для Степана хоча би декiлька днiв для персональноi виставки, бо дуже щiльний графiк, ось незабаром привезуть якiсь картини з Киева, потiм американський художник Марк Карп, уродженець Дрогослава, буде виставлятися. Одним словом, мовляв, вибачай, Степане, але зробимо цю справу дещо пiзнiше.

Сосновському було байдуже. Вiн попросив у директора краезнавчого музею «Дрогославщина» декiлька гривень. Той з радiстю вiддав йому п’ятку, щасливий з того, що так легко вдалося вiдв’язатися вiд п’яного художника. Степан обiцяв вiддати грошi завтра, вiд сили – пiслязавтра, але Загiрський вдав, що не почув цього, i, вибачаючись за iнерцiею, а не через повагу до Сосновського, сказав, що поспiшае на дiлову зустрiч – i справдi майже побiг геть вiд художника, хоча в найближчi години i навiть днi таких зустрiчей у нього не було.

Роздивляючись недомальованi картини й вирiшуючи, з якоi мав би почати, Степан раптом вiдчув як втома несподiвано навалилася на нього, очi самi злипалися, хотiлося спати, а думка про незавершенi генiальнi картини видавалася йому дрiб’язковою порiвняно з можливiстю лягти в лiжко.

… Степан, здаеться, не проспав й п’яти хвилин i не встиг зрозумiти, чи сниться йому щось, чи нi, як у дверi гучно задзвонили, а потiм стали гупати кулаками. Вiн, нiчого не тямлячи, прокинувся.

Дружина, лаючись i маючи намiр нарештi сказати все його колегам-пиякам, що вона про них думае, рiшуче посунула вiдчиняти дверi.

4

Юля Василiв навiть зовнiшньо, не кажучи вже про ii внутрiшнiй революцiйний стан, була схожа на Юлiю Тимошенко. Таке ж миле на вигляд, тендiтне дитятко, що ледве перевищувало пiвтора метра зросту, такi ж ображено-наiвнi оченята, в яких глибоко зачаiвся страх. Ось тiльки коси, справжньоi коси ледi Ю, iй бракувало. І була ж коса у Юльки ще рiк тому, коли зустрiчалася з тим Сашком з паралельноi групи й по вуха закохалася в нього. Юльчина коса йому не сподобалася, й заради того, аби зберегти кохання, дiвчина одного вечора перед дзеркалом рiшуче позбулася ii. Сльози лилися, мов iз вiдра, але робила це для того клятого Сашка, аби не втратити його, а ще бiльше – щоб не осоромитися перед подругою, яка так i стелилася перед ii хлопцем, та й вiн, здавалося, вiдповiдав iй взаемнiстю. Але i кохання розбилося вщент, i к

си не стало. А так би пасувало зараз перед тими прихильниками Януковича та й перед своiми похизуватися в косi вiд Тимошенко!

Юлька була слабкою на передок i нiчого не могла з тим вдiяти. Як у п’ятнадцять рокiв ii звабив хлопець, який щойно прийшов з армii, так i пiшло, i поiхало. Дiвчисько вже саме не чекало, поки на неi кинуть оком, а ладне було переспати з будь-ким i будь-де. Нi, звичайно, це було перебiльшенням, бо чiплялися до неi п’яницi i бомжi, з якими б вона не займалася коханням за нiякi грошi, i солiднi вуйки з великими пивними животами, з якими б потрахалась, якби заплатили. Здавалося, пiсля Сашка, який таки пiшов до ii подруги, щоб через якийсь мiсяць кинути i ii, зв’язавшись з рудою фiфочкою з iсторичного факультету, – здавалося, що пiсля цього Юльцi остогиднуть чоловiки як фiзичнi особи. Але, пiдлазячи пiд чергову жертву своеi чарiвноi привабливостi, вона вкотре мстила Сашковi, одночасно (чого грiха таiти!) отримуючи шалене задоволення вiд статевого акту, як прiсно сказав би вчений муж, що пише науковi трактати на цю тему. Вона б розповiла йому мовою тiла, що таке статевий акт, вiн би або з науки пiшов настоятелем у жiночий монастир (цю фразу любив повторювати падлюка-Сашко), або повiсився би на жiночому лiфчику (теж Сашковi слова). Любовнi пригоди вливали Юльцi адреналiну до кровi, i життя видавалося суцiльною святковою прогулянкою.

Мала Василiвка не одразу второпала, що з нею коiться. Нiби вона лiтае по своiй кiмнатi в студентському профiлакторii. Коли ж отямилась i розплющила очi, зрозумiла, що ii, мов мiшок, перекинув якийсь дужий хлопчисько, i несе вниз по сходах. Вона надумала було звиватись i вичавити з себе голосний крик, але одразу ж дiстала мiцний удар по дупцi ще вiд одного, якого не бачила, i почула його слова: «Будеш вимахуватися – рота солдат тебе згвалтуе». Це ii якось мало засмутило, хоча було би цiкаво поспiлкуватися з ротою, а ось усвiдомлення того, що на сiдницi з’явиться чималенький синяк, розлютило Юльку. Вона вкусила у плече того, хто нiс ii. Той вiд несподiванки i гострого болю зойкнув i впустив полонянку на землю. Поки Юлька падала, вона побачила того, хто йшов ззаду, впiзнала в ньому одного з охоронцiв зi штабу Януковича i десь на пiдсвiдомому рiвнi пожалкувала, що затiяла цю колотнечу. Не тому, що боялася стусанiв юнака, а тому, що ще вчора хвильку помрiяла про те, як би добре було з ним зайнятися коханням. Справдi коханням, а не черговим траханням заради спортивного iнтересу. Але це була мить i роздумувала Юлька не словами, мозок iз блискавичною швидкiстю оформив ii слова в сексуально-страхiтливий розряд i вибив з неi здатнiсть до будь-якого спротиву, коли вона боляче вдарилась об пiдлогу.

Охоронцi без зайвих роздумiв пiдхопили ii пiд руки i поволокли коридором. Дiвчина ще пручалась, але це не була рiшучiсть приреченоi на страту, а лише намагання остаточно не втратити власну людську гiднiсть, коли з тобою поводяться, як iз бидлом.

Їi тягли до штабу Януковича, i вона це швидко усвiдомила, намагаючись розтлумачити хлопцям, що все прекрасно розумiе i пiде сама. Проте вони неправильно зрозумiли ii поведiнку й ще мiцнiше вхопилися за неi, так що до вечора ii руки були в суцiльних синцях.

5

Дрогослав був звичайнiсiньким захiдноукраiнським мiстечком, у якому галицький провiнцiалiзм, помножений на наполеонiвську п’емонтоманiю, давав гримучу сумiш. З одного боку, дрогославцi доходили мало не до божественного екстазу, возносячи до небес рiзноманiтних кумирiв i кумирчикiв. З iншого, пiетет до них минав аж занадто швидко, щоб людина зi здоровим глуздом могла оговтатися, що ж трапилося. Кумири i кумирчики з небес гепалися на землю, аби iхне мiсце на п’едесталi пошани зайняли iншi пройдисвiти.

Усе вiдбувалося з дивною перiодичнiстю, так що вченi давно могли би вирахувати траекторii та формули людськоi любовi й ненавистi, але, очевидно, мало кому на тому розходилося. Процес тривав, i в ньому були зацiкавленi обидвi сторони: i тi, хто рвалися бути пошанованими людьми, зневаженi злою долею, i тi, хто без пошанування iнших уже не мислили свого iснування. Нi пошанованi, нi тi, хто пошановував, не усвiдомлювали своеi взаемноi залежностi одне вiд одного.

Це було якесь дике рабство у його первiсному варiантi, коли раб хоче бути рабом i свобода для нього смертi подiбна. Правда, все вдягалося у шати демократii, навiть вiльнолюбства, але сутнiсть цього мерзенного явища вiд цього не змiнювалася. Першими iз порочного кола рабства мали би вирватися мудрiшi – тi, кого пошановували. Але свiй розум вони втрачали вiдразу пiсля того, як на iхню адресу лунали, можливо, й заслуженi похвали, але здебiльшого авансованi на майбутне, коли люди хотiли щось бачити у своему черговому кумирi, але того не було, i вони йому приписували такi чесноти, що й сам улюбленець долi починав вiрити в те, яка вiн велика цяця. Мови про те, щоб з порочного кола рабства вирвалися зневаженi люди, й бути не могло, бо це, принаймнi раз на чотири роки, ставало сутнiстю iхнього життя, i вони, власн

, готовi були вiддати здоров’я i чимало рокiв свого земного iснування, аби лише у них не забирали цiеi цяцянки поклонятися кумиру, брати участь у виборах, усвiдомлювати, нiби вiд тебе залежить майбутне Украiни.

Коли на полiтичнiй аренi з’явився Вiктор Ющенко, вiн став для дрогославцiв, як i для мешканцiв багатьох украiнських мiст i мiстечок, особливо на Заходi Украiни, своерiдним громовiдводом iхньоi людськоi недалекоглядностi. Ще вчора вони голосували за Леонiда Кучму, збадьоренi своiми заслiпленими й захланними поводирями, котрi на кожному кроцi волали: краще Кучма, нiж Симоненко! Звiсно, комунiстiв не хотiли як тi, хто пам’ятав звiрства енкаведистiв, так i молодь, що рвалась у Європу. Похмiлля наступило дуже швидко, i зi з’явою Ющенка у дрогославцiв, здаеться, вiдкрилося друге й, можливо, останне, як жартують письменники-сатирики, дихання. Що би там не казали, але насамперед кожен хотiв забути свiй вимушений крок, коли голосував за Кучму. Це вже потiм прийшло усвiдомлення, що набридло жити у бандитськiй державi, коли бiльший чи менший чиновник вважае тебе за бидло. Тодi справдi в Ющенку побачили своi нездiйсненнi мрii i, як це часто бувае, стали приписувати своему новоявленому месii чесноти, яких i близько у нього не було. Але завжди повинен бути iдеал, до якого прагне людина. Це як жiнка, коли покохае красеня-чоловiка, а потiм усвiдомлюе, що не може з ним жити, бо той хропе увi снi. Важке похмiлля вiд ющенкiвського хропiння-зомбування прийде значно пiзнiше, а у той час, про який ми говоримо, Ющенко був мало не Шевченком у кожнiй хатi дрогославця – нацiональним пророком, звичайно, а не футболiстом.

Конец ознакомительного фрагмента.

Текст предоставлен ООО «ИТ».
Прочитайте эту книгу целиком, купив полную легальную версию: Купить